Джози Лойд, Емлин Рийс
Стръв? Клъв! И в тигана…

Превод от английски: Димитрина Петкова Перостийска, 2004

chitanka.info

1
Джак

Идеалът

Да предположим сега, че сте момиче. Да предположим, че сте момиче и се намирате на купон или в бар, или в някой клуб. Да предположим, че сте момиче и се намирате на купон или в бар, или в някой клуб и аз се приближа към вас.

Да предположим, че ме виждате за първи път.

Някои неща ще ви станат ясни още от пръв поглед. Ще разберете, че съм почти метър и осемдесет и със средно, здраво телосложение. Ако се ръкуваме, ще усетите, че ръцете ми са доста силни, а ноктите — чисти. Ще видите, че имам кафяви очи, които си подхождат с кестенявата ми коса. Ще съзрете и белега, който пресича лявата ми вежда. Вероятно ще предположите, че съм някъде между двайсет и пет и трийсет.

Да предположим сега, че видяното ви убеди, че си струва да поговорите с мен.

Ще побъбрим и ако приказката потръгне, ще научите още за моя милост. Ще ви кажа, че името ми е Джак Роситър. Ако ме попитате за белега, ще ви разкажа как моят най-добър приятел Мат Дейвис ме простреля с въздушен пистолет, когато бяхме дванайсетгодишни. Ще ви разкажа още какъв късмет имах да не загубя едното си око и как майка ми не позволяваше на Мат да пристъпи у дома в продължение на цяла година. Ще научите още, че напоследък наклонностите на Мат съвсем не са толкова агресивни, което ме устройва дотам, че да живея под един покрив с него. Ще ви кажа, че той работи за юридическа фирма в Сити, но няма да ви кажа, че притежава къщата и аз му плащам наем. Ще ме попитате каква е къщата ни и аз ще ви отговоря, че представлява преустроен бар в Западен Лондон и че, да, запазили сме масата за билярд, мишената за стрелички и барплота, но — не, отрязали сме достъпа на всички агресивни алкохолици, които едно време са драйфали по ъглите. Ще ви кажа още, че градината ни е голяма и сравнително дива.

Ще ме попитате с какво се занимавам и аз ще отговоря, че съм художник, което е вярно, и че си изкарвам прехраната от това, което не е вярно. Няма да ви кажа, че три дни от седмицата работя в малка художествена галерия в Мейфеър, за да скърпвам двата края. Вие ще плъзнете поглед по дрехите ми, които вероятно ще са дрехите на Мат, и ще извадите погрешното заключение, че съм богат. И тъй като в нито един момент от разговора няма да спомена думата „приятелка“, вероятно ще извадите този път правилното заключение, че съм сам. Няма да ви питам дали си имате приятел, макар че ще проверя безименния ви пръст за пръстен, — който ще издаде дали сте омъжена или сгодена.

Да предположим, че накрая отидем у вас или у нас.

Ще правим секс. Ако имаме късмет, може дори да ни хареса. А ако ни хареса, може да го повторим. След това ще заспим. На следващата сутрин, ако сме у вас, аз вероятно ще се изсуля още докато спите. Няма да си оставя номера. А ако сме у нас, вие вероятно ще направите същото. Няма да ме целунете за сбогом. Който остане в леглото, накрая ще се събуди. И ще установи, че е сам. И ще въздъхне с облекчение, защото именно това иска.

* * *

Признания: №1 Контрацептиви

Място: тоалетната между вагони 2 и 3 на влака от 14:45 от Паркуей, Бристол, до Падингтън, Лондон.

Време: 15:45, петнайсети май, 1988 г.

Зад вратата на тоалетната млад мъж на възраст седемнайсет години стоеше пред огледалото със смъкнати до глезените панталони и боксерки. В едната си ръка стискаше презерватив с вкус на къри, а в другата — еректирал пенис, неговия собствен пенис.

Мога да опиша всичко това с абсолютна точност. Не защото стоях във вагон 2 и се взирах в знака „Заето“ на вратата на тоалетната, а мехурът ми заплашваше да се пръсне всеки миг, докато се чудех кой ли ще е такъв егоист, че да лъска бастуна в продължение на повече от двайсет минути по часовник. И не защото влакът приближаваше Рединг с такава скорост, че накрая не издържах, приближих се до вратата на кенефа, теглих й един мощен шут и видях какво става вътре. А защото младият мъж със смъкнатите гащи бях самият аз.

Окей, сега ще е напълно разбираемо, ако решите, че съм едно от следните (а вероятно и трите заедно):

• Перверзен тип

• Любител на кърито

• Откачалка

И, въз основа на събраната дотук информация, трите ще са напълно точни предположения. Всеки съд би ме признал за виновен и по трите обвинения. Макар че, имайки предвид факта, че едва можех да докосна с уста коляното си, а какво остава за някоя друга част от анатомията си, обвинението в прекомерна любов към кърито сигурно щеше да събуди съмнения, достатъчни за оправдаването ми.

Ред е на защитата.

Седемнайсетгодишните мъже са странни създания. Разпънати между юношеството и зрялата възраст и напомпани с хормони, те опитват да открият себе си, като в процеса задават въпроси, търсят отговори и често мастурбират. Същото се отнасяше и за мен. Задавах обичайните въпроси. Съществува ли Бог? Възможен ли е световният мир? Защо окосмяването по срамните части има ограничен растеж и по този начин изключва възможността за екзотични прически. Напразно чаках отговори. А докато чаках, мастурбирах.

На воля.

Сигурен съм, че има крави рекордьорки, чийто дневен млеконадой е бил по-малък от моя (но като имаме предвид, че кравите се доят само два пъти на ден, този факт не бива да предизвиква учудване). Средно — като изключим такива възпрепятстващи и извънредни събития като пожари, наводнения, земетресения и други божи наказания — лъсках бастуна по три пъти на ден. А разнообразието само подслаждаше заниманието. Плясках маймунката над мивката в банята. Притисках приятелчето в задната част на автобуса. Душах змията под юргана. Удрях си злобарки в училищната тоалетна. Мастурбирах, мастурбирах, мастурбирах. Но през целия този период на онанистични експерименти имаше едно нещо, което никога не бях опитвал: Чекията на богаташа.

За всеки, който не е запознат с термина, ще обясня, че ЧБ е мастурбация с презерватив. Какво общо има това с богаташите, не мога да кажа. Бих се осмелил да предположа, че вероятно навикът се дължи на прекалено много свободно време и незнание какво да правят с ръцете си. Но за мен, на този петнайсети май, 1988 г. в далечно от еротиката обкръжение на тоалетната между вагони 2 и 3 на Британските държавни железници, експериментът имаше съвсем различна цел. Всъщност бе ме заинтригувал самият презерватив, а не онова, срещу което служеше като защита.

Накратко казано, никога преди не бях слагал презерватив. Контактът ми с тях бе ограничен до възхитено наблюдение на легендарния трик, който съученикът ми Кейт Роулингс изпълняваше по купоните — а именно, да нахлузи презерватив на главата си и да хипервентилира през носа, докато гумата се надуе като цепелин и накрая последва съдбата на Хинденбург, пръскайки се на стотици късчета сред буря от аплодисменти. Но сега, подвигът ми, макар и театрален, не бе предназначен да впечатлява публика от хормонално небалансирани тийнейджъри. Той бе замислен изцяло в чест на Мери Райнер, момиче, с което се бях запознал на купона в дома на родителите на Мат предишния уикенд, което живееше в Лондон и което ме бе поканило на гости, специално уточнявайки, че родителите й са в Майорка. С други думи момиче, на което възлагах силни надежди, че ще се окаже достатъчно благосклонно, за да ме отърве от порока на девствеността. Оттук кондома с вкус на къри. В тоалетната. Във влака.

След по-малко от два часа дългът можеше да ме призове да използвам един в реална ситуация. Моментът, за който се бях подготвял физически и психически, развивайки несъразмерно, както се боях, мускулите на дясната ръка, почти бе настъпил. И какво, мислите, направих? Онова, което правят всички нормални и самоуверени седемнайсетгодишни мъже — паникьосах се. Седях си там във вагон 3, потропвах с пръсти по портфейла, мислейки за трите запечатани кондома, които припряно бях купил от автомата в бара. Ами ако не ми станат? Ами ако са ми много малки или — не дай си боже — твърде големи? Ами ако се скъсат или изпаднат? Ще си лежа до Мери и ще й се извинявам многословно, ето какво. А ако това се случи, няма начин тя да ми даде втори шанс. Ще си остана девствен. Исусе, може дори да си умра, недокоснат от жена. Размърдах се притеснено на седалката, представяйки си епитафа на надгробния ми камък: Той почина на сто години, без да се изчука нито веднъж през целия си житейски път. Почивай в девственост. Затова си грабнах портфейла и отърчах в кенефа за една суха тренировка преди състезанието.

С това защитата свърши.

С удовлетворение мога да докладвам, че същото направи и Мери. Няколко пъти. Това момиче просто не знаеше спиране. От мига, в който се добрахме до спалнята й, спъвайки се в дрехи, и се проснахме на леглото, тя сякаш изживяваше непрестанен оргазъм. За първи път изпитах чувството да съм „във“ — бях в леглото, с нея, а скоро бях и в самата нея. Въпросното чувство ме заля неудържимо до момента, в който вече не можех да го удържам, и то се изля от мен.

Началото

Петък сутрин е, месец юни, 1998 г. и аз имам проблем.

По-лошо — дори не мога да си спомня името й.

Тя въздъхва и промърморва нещо нечленоразделно насън, претъркулва се с лице към мен и премята ръка връз гърдите ми, която остава да лежи там — потна и тежка. Поглеждам течнокристалния дисплей на будилника върху нощното шкафче. Седем часът и трийсет и една минути. След това поглеждам към нея — водопад от кестеняви коси закрива цялото й лице, с изключение на носа. А той не изглежда зле, доколкото това може да се каже за един нос. Втренчвам се пак в тавана, хванат в кръстосания огън на борещите се помежду си мисли.

От една страна, ситуацията не е чак толкова лоша. Ето ме мен, хетеросексуален и необвързан, лежащ в леглото до гола жена, която, въпреки че информацията ми в този момент се базира единствено на формата на носа й и един куп спомени, просмукани с алкохол, е сравнително добра като компания и доста добра в леглото. И доколкото мога да възстановя събитията от предишната нощ, не се е случило нищо свръхстранно — никакви белезници и камшици, емоционални сривове или обяснения в неувяхваща любов. Запознахме се в един клуб, танцувахме и флиртувахме и се прибрахме с такси в ранните часове на деня.

Сексът беше добър. Награбихме се в обичайния потен пакет от подбелени очи и тежки стонове. Движехме се добре заедно, като се има предвид, че никога не го бяхме правили преди. Не обелихме и дума. Понякога го предпочитам така. Никакви контакти на мисловно ниво. Липсваха всякакви преструвки, че това, което се случва между нас, е нещо повече от физическо изживяване. А после, докато изпускахме парата и отпивахме бавно от две бирени халби, които бях напълнил с чешмяна вода от банята, не се случи нищо, което да разруши идеалната ситуация.

Доказателствата за горното се състоят във факта, че тя:

• не стискаше ръката ми

• не се взираше с копнеж в очите ми

• не ме питаше дали се чувствам самотен без постоянна приятелка

• не се опита да интимничи, като поиска да си пафне от моята цигара

• не предложи пак да се видим скоро

Вместо това тя:

• се постара да не ме докосва

• зяпаше в тавана

• каза ми, че най-хубавото на безразборния секс му е разнообразието

• запали си собствена цигара

• каза ми, че заминава на пътешествие в Австралия за три месеца

След това забучихме отделните си цигари в пепелника, загасих лампата и заспахме.

Дотук добре. Идеалният секс за една нощ. Допреди няколко минути, когато се събудих, се чувствах добре. Или по-точно ще е да кажа, изпитвах известно самодоволство. Всички страхове и притеснения на Необвързания човек бяха елиминирани. Да, все още бях способен да свалям мадами. Да, все още бях способен да правя секс с напълно непознати. С други думи, още ставах за работа.

Но от друга страна, ситуацията не е чак толкова добра. Петък сутрин е, и както показва справката с будилника, имам работа за вършене. Много лесно ще ми е да се сгуша под завивките в посткоитален комфорт, може би дори да подържа ръката й в напразен опит да запазя усещането за интимност, но не мога да отрека, че бе дошъл мигът и двамата да станем и да поемем по житейските си пътища.

Внимателно, за да не я обезпокоя, се изправям в седнало положение, вдигам ръката й от стомаха си и я поставям на чаршафите. От тази позиция мога да видя дрехите й, струпани в оплетена купчинка до леглото. Изчаквам още няколко секунди, за да съм сигурен, че спи, след което се измъквам предпазливо изпод завивките и тихичко пребърквам дрехите й, докато намеря портфейла в джоба на якето й. Нахлузвам някакви шорти, изхлузвам се от спалнята и отивам в кухнята.

Мат е там, изтупан в костюм и лъснати обувки. Черната му коса е още мокра от сутрешния душ. Надвесил се е над купа овесени ядки с мляко и димяща чаша черно кафе. Той отваря уста, за да каже нещо, но аз поставям пръст върху устните си. Сядам срещу него и отпивам глътка от кафето му.

— Значи още е тук? — прошепва той.

— Ъхъ.

— Как й беше името? Съседката на Хлои?

Хлои е момиче, с което ходехме в едно училище, но никога не бяхме ходили, докато ходехме на училище, ако разбирате какво имам предвид. В резултат на това тя израсна от потенциално гадже до истинска приятелка.

— Ъхъ, Как-й-беше-името. Същата.

Той кимва, асимилира информацията и след това пита:

— Добро чукане?

— Биваше си го.

— Доста шумно при това — ухилва се Мат.

— На мен ли го казваш — усмихвам се в отговор аз и вдигам тост с неговата чаша кафе. — Честит рожден ден, между другото.

— Значи не си забравил? Бог да те благослови, приятелю!

— Даже имам подарък за теб.

— Какъв?

— Почакай до довечера.

— С други думи, още не си го купил.

— С други думи, почакай, мамка му, и ще видиш!

Върнах му кафето и попитах:

— И тъй, кой ще дойде довечера?

Той запалва цигара и вдишва дима:

— Обичайната тълпа. Плюс някои допълнения.

— Необвързани попълнения от женски пол?

— Може би.

— Спусни още малко информация!

— Почакай, мамка му, и ще видиш.

— Значи ще са психопати и грозотии.

Но Мат няма да се остави да бъде прекаран по подобен начин.

— Сякаш пък това би те спряло…

И той посочва портфейла в ръката ми:

— Частична амнезия?

Отварям го и плъзвам поглед по личната карта на жената в леглото ми.

— Вече не.

— Е?

— Какво „е“?

— Е, как се казва Как-й-беше-името?

— Катрин Брадшоу — чета аз. — Родена в Оксфорд, на шестнайсети октомври, 1969 г.

Измъквам картата и проучвам внимателно снимката, след което я обръщам към Мат.

— Оценка по десетобалната скала.

— Седем.

След което се вторачва по-внимателно и преразглежда решението си.

— Направи ги шест. Снощи изглеждаше по-добре.

— Това се отнася за всички, но…

— Фотоапаратът никога не лъже — довършва изречението Мат.

— Именно.

— Поправи ме ако греша, но тази сутрин нямаше ли да идва СМ?

СМ е прякорът, с който Мат нарича Сали Маккълън, защото според него дори само мисълта колко страхотно парче е тя причинява охлузвания на мозъка ми, та не е нужно да го затормозява допълнително, произнасяйки цялото й име.

— Ъхъ, в десет.

Той поглежда часовника си и подсвирва.

— Ходиш по ръба, а?

Приближавам се до контролното табло на термостата и завъртам копчето на максимална степен.

— План А — казвам аз, като си наливам чаша вода от ледената бутилка в хладилника. — Да я поизпотим.

— А ако не стане?

Изгълтвам водата и отривам устни.

— Винаги действа безотказно.

Но за всяко нещо си има първи път.

Дисплеят на часовника примигва от осем и четирийсет на осем и четирийсет и шест. Отоплението работи на максимум в продължение на повече от час, от което мога да извадя заключение, че личната карта на Катрин Брадшоу е гнусен фалшификат — тя едва ли е родена в Оксфорд. По-скоро в Бомбай. През лятото. По време на гореща вълна. Близо до някоя фурна. По пладне. А моят трик с ледената вода се провали. С лятното слънце, което безмилостно нажежава затворените прозорци и с гъргорещите радиатори, стаята наподобява сауна. От челото ми се стичат едри капки пот. Възглавницата, на която подпирам глава, се е трансформирала в бутилка с гореща вода, а завивката — в електрическо одеяло. Но Брадшоу се държи, в буквален и преносен смисъл, като Ледената царица. Ни едно стенание, предизвикано от дискомфорт. Ни една молба някой да отвори прозореца или да донесе вода. Нищо не нарушава спокойното изражение на спящото й лице или равномерното й дишане. Страхотно.

План Б.

— Катрин! — изправям се в леглото аз.

— Кат? — полувъпросително и доста по-силно.

— Кати? — разтърсвам я за рамото.

— Мммм — реагира тя накрая, но без да отваря очи.

— Трябва да ставаш. Закъснявам.

Катрин потърква очи с кокалчетата на ръцете и си поглежда часовника:

— Още няма девет — проплаква тя, издърпва завивките до брадичката си и пак затваря очи. — Мислех, че днес няма да работиш… Мислех, че и двамата ще почиваме. Сключихме пакт, нали си спомняш.

Това беше вярно. С това оправдание минах, за да я убедя да продължим вечерта и след клуба.

— Знам — отвръщам аз, — но току-що се обадиха от галерията. Някакъв американски колекционер е проявил интерес към моите картини.

Лъжа, естествено.

— И сега иска да се срещнем. Тази сутрин. Днес следобед ще лети за Лос Анджелис, така че нямам избор.

— Окей, окей — надига се тя. — Чувам те.

Докато се изкъпе и облече, вече е девет и четвърт. Най-накрая се появява в кухнята, където аз седя и се взирам незрящо в лъскавата повърхност на масата. За разлика от повечето кухненски маси тази е подходящ обект за симулация на всепоглъщащо внимание. Идеята да я покрием с табелата, която преди висеше над вратата на бара, бе изцяло на Мат. Жалко, че не можахме да си я оставим да виси там, но някои от редовните посетители на „Оръжията на Чърчил“ не се отличаваха с особена интелигентност и в продължение на седмици се опитваха да влязат у дома, посред нощ и гонени от дяволска жажда. Продължавам да се взирам. Уинстън Чърчил ми отвръща с неодобрителен поглед. За първи път в областта на човешките взаимоотношения… Окей, окей, шоуто трябва да продължи.

Не й предлагам:

• Кафе.

• Да я закарам до вкъщи.

• Да си побъбрим.

Наместо това побутвам чашата си настрани, ставам от стола и казвам:

— Добре, хайде да тръгваме.

Мислено преравям портфейла й, докато токчетата й потракват по плочките. Тя живее във Фулъм, така че може да хване метрото.

— Метрото е само на няколко минути пеша оттук — казвам аз, когато излизаме навън. Затварям вратата и заедно извървяваме два-три метра надолу по улицата, за да застанем очи във фарове със спитфайъра на Мат.

— Твоя ли е? — пита тя, като вижда как любовно слагам ръка на покрива на колата.

— Ъхъ — отвръщам небрежно аз, но не позволявам това прекъсване да ме отклони от темата. — Продължаваш надолу по улицата и след това завиваш наляво. Станцията на метрото е на около стотина метра по-надолу.

Вместо да ми каже довиждане и да напусне живота ми, влизайки обратно в своя, тя сканира отсрещния тротоар. Накрая погледът й спира на автобусната спирка.

— Няма проблеми — отвръща Катрин. — Ще изчакам автобуса. По-бързо ще е.

— Добре — отвръщам аз, макар че съм убеден в обратното. — Ще се видим тогава.

— Нали? — поглежда ме неуверено тя. — Оставих си телефонния номер. На кутията с цигари. Върху нощното шкафче.

— Мислех, че заминаваш за Австралия.

— Да, но след цели шест седмици.

— Аха.

Стоим един срещу друг и се озъртаме неловко.

— Няма ли да тръгваш? — пита ме тя.

— Да, да. Ей сегичка.

Дръпвам разсеяно дръжката на врата и правя гримаса.

— Ключовете. Забравил съм си ключовете.

Помахвам й небрежно, като старателно избягвам да я гледам в очите.

— Значи ще се видим.

— Да, сигурно.

Връщам се бързо в къщата и затварям вратата. Поглеждам си часовника — вече е и двайсет. Бавничко се промъквам в дневната. Там, полускрит зад барплота, надничам през прозореца, който гледа към улицата. В момента Катрин Брадшоу стои на автобусната спирка точно срещу къщата. Свличам се на колене и се вторачвам в кристалните чаши, наредени над бара. Мамка му! Скапан съм. Направо съм разбит. Сали Маккълън, жената, по която старателно полудявах през последните две седмици, трябва да пристигне след малко повече от трийсет минути. А Катрин Брадшоу чака на една от най-слабо посещаваните автобусни спирки на планетата, без списание, вестник, книга или уокмен, изобщо нещо, което да отвлича вниманието й от предната врата на къщата на Мат, откъдето тя очаква да се появя всеки миг, яхнал луксозна кола, която всъщност не е моя, на път да се срещна с колекционер от Америка, който всъщност не съществува.

Един вътрешен гласец се обажда: Е, и? Какво като не излезеш и по този начин потвърдиш подозренията й, че цялата история за галерии и колекционери е лъжа, скалъпена само за да се отървеш от нея? Какво толкова, ако тя още чака автобуса, когато излезеш да посрещнеш Маккълън? Та ние едва се познаваме. И не правим планове за съвместно бъдеще. Ами тогава, продължава гласецът, защо не бе откровен с нея? Защо просто не й каза едно мерси за хубавото чукане. И че ти е било забавно. Нямаше ли животът да е по-прост, ако беше постъпил така? Кажи ми де, нямаше ли?

Но тогава още няколко вътрешни гласа се включват в разговора, а те са на противоположно мнение.

Ето какво казва егоистичният вътрешен глас: Тя е съседка и приятелка на Хлои, а Хлои е твоя приятелка. Зарежеш ли Катрин, зарязваш и Хлои — по асоциация. Давай в същия дух и ще видиш как в най-скоро време социалният ти кръг ще се капичне по гръб и ще предаде богу дух.

Несигурният вътрешен глас: Не ти се ще тя или който и да е друг да продължи по житейския си път, носейки табела, на която пише, че си истински задник.

Почтеният: Ти си добро момче, а добрите момчета винаги правят така, че добрите момичета да се чувстват добре.

И макар да предполагам, че всички тези гласове говорят истината, нито един не казва голата истина. На практика голата истина няма нищо общо с логичните разсъждения. Нищо общо с интелигентността. Всичко се свежда до условности. До начина, по който съм програмиран. Не нещо, до което достигам по пътя на разума, а нещо, което инстинктивно съм.

Лесно е да се заблуждаваш, че когато се измъкваш от дадена връзка, ти просто заменяш навиците си да бъдеш част от двойка с тези на необвързан човек. Аз скъсах със Зои Томпсън между 18 и 21 часа в събота, тринайсети март 1995 г., от момента, в който се върнах от съботния обяд при мама, до момента, в който баща й дойде да я прибере от квартирата, която през последните петнайсет месеца се бяхме опитвали да превърнем в дом. Бяхме заедно малко повече от две години. В следващите няколко месеца начинът ми на живот и моите емоционални навици претърпяха долуизброените изменения:

• Спрях да използвам омекотител за тъкани и наблюдавах безучастно как в чорапите ми се образуват необясними дупки.

• Престанах да си сменям четката за зъби на всеки три месеца, така че в един момент се почувствах сякаш мия зъбите си с изтривалка.

• Подрязвам ноктите на краката си не с нокторезачка, а с ноктите на ръцете.

• Веднъж на няколко седмици обръщам чаршафите в леглото наопаки, вместо да ги пера.

• Вече не изпитвам вина, когато разговарям с някого от противоположния пол, който не е напълно „безопасен“ (например гаджето на някой приятел или моя дългогодишна приятелка, с която Зои се спогаждаше, или пък някоя приятелка на Зои).

• Употребявам презерватив по време на полов акт.

• Насън прегръщам възглавница, наместо човека, когото обичам.

• Излежавам се сам в леглото в неделните утрини и копнея все още в живота ми да присъстваше личност, която да обичам дотолкова, че да ми се ще да прекарам деня с нея.

Но други навици, които бях развил по време на връзката със Зои, се запазиха и процъфтяха, въпреки че нея вече я нямаше, за да ме контролира. Изброявам ги по-долу:

• Спя на дясната половина на леглото, макар че сега мога да се опъвам, под какъвто ъгъл ми скимне.

• Мия си чиниите след всяко хранене, вместо да ги оставям да отлежат в умивалника до края на седмицата или докато изобретят колелото.

• Наслаждавам се на вкуса на зеленчуците и салатите, вместо да ги считам за артикули, чието съществуване е обезсмислено от изобретяването на витамините на хапчета.

• Свалям седалката на тоалетната.

• Гледам „Приятели“.

• Когато съм в смесена компания, се опитвам да подхващам разговори на теми, различни от футбола.

• Когато разговарям с жени, гледам ги в лицето, а не в гръдната обиколка.

• Помня, че егото на всеки човек е също толкова крехко и уязвимо като моето, независимо от това как изглежда отстрани.

Не съм психоаналитик, за да мога да обясня защо някои навици, придобити по време на връзката ми със Зои, останаха, докато други се изпариха. Това, което знам, е, че тези, които се запазиха, са вече част от това, което съм, също като пръстовите ми отпечатъци. Включително и онзи за егото на другите.

Естествено, голяма е вероятността Катрин Брадшоу да е толкова доволна, че се отървава от мен, колкото съм и аз, и обратното. Голяма е и вероятността това, че си е оставила телефонния номер, да е нейният начин да ме накара да се чувствам по-добре, или тя да се чувства по-добре, или и двете заедно. Вероятно дори и да й се обадя, тя да отрече, че ме познава, или да развие неподозиран досега талант да говори на перфектен латвийски в мига, в който разпознае гласа ми. Но също така има и една минимална вероятност да й пука от всичко това. А тази вероятност означава, че ако се отнеса с нея гадно, накрая и аз самият ще се почувствам гадно. Така че, ако погледнем на нещата от обратната страна, трябва да се отнеса с нея добре, за да се чувствам и аз добре. Безкористност и егоизъм, страхотна комбинация за всяка ситуация. И най-вече за чиста съвест.

За щастие ключовете от колата на Мат висят на таблото до вратата в кухнята, така че само след няколко минути махвам за сбогом на Брадшоу, качвам се в спитфайъра, нагласявам седалката и огледалото и завъртам ключа в стартера. Докато се нося из околните пресечки, размишлявам над факта, че съвсем не съм неуязвим и че Мат може да реагира, като опре остър нож до гърлото ми и ме накара да изям току-що отрязаните гениталии, ако разбере, че съм взел гордостта и радостта на живота му само за да се повозя из квартала. Паркирам в една странична уличка, скрита от погледите на чакащите на автобусната спирка, гася двигателя и включвам радиото.

Четири песни, една емисия новини и две цигари по-късно, поемам риска да изляза и да проверя дали теренът е чист. Точно в мига, в който заставам на ъгъла и се каня да надникна, край мен преминава автобус. Замръзвам, а очите ми се приковават в тези на Катрин Брадшоу на първата седалка. Тя поклаща глава и ме поздравява с вдигнат среден пръст.

Не е нужно да си телепат, за да разбереш някои мисли. Задник е една от тях.

Вече е късен следобед. Подпрял съм се на стената на ателието си, пуша и съзерцавам платното, подпряно на триножника, който току-що съм преместил, така че да улавя светлината от френските прозорци, гледащи към градината. Слънчевите лъчи изпълват стаята с блясък като от гола електрическа крушка.

Ателието се намира в задната част на стаята. Девствената белота на стените и тавана е нарушавана само от няколко цветни рисунки и скечове. Дъсченият под не е лакиран — оставих го така, както го намерих, когато отлепих с мъка лекьосания мокет, скоро след като се нанесох да живея при Мат. Той нямаше нищо против, отчасти защото стаята поначало беше абсолютна кочина и той я ползваше само за склад на кашоните, пълни с боклуци, които така и не успя да разопакова, когато се премести от дома на родителите си в Бристъл, и отчасти защото знаеше, че нямам пари да си наема друго ателие. Без мокета и с пребоядисаните стени само билярдната маса напомня за отминалите славни дни на „Оръжията на Чърчил“.

Едно от нещата, които казах на Брадшоу снощи, бе вярно — не работя в петъците. Не и редовна работа, за която ми се плаща. Това ми се случва само във вторник, сряда и четвъртък, в галерията на Поли. Поли ме нарича мениджър, но тъй като съм единственият му служител, гръмката титла не може да ме развълнува. Работата ми се състои в това да седя зад бюрото в преддверието на галерията, да прелиствам романчета и списания и да чакам телефонът да позвъни, което е рядко събитие, освен ако Поли не реши да ме провери от поредната екзотична точка на света, в която си е завлякъл задника. Много рядко някой ще влезе да разгледа картините и ще ми зададе няколко въпроса. Отде по-рядко, може би веднъж на три месеца, ще реши да купи нещо и тогава ми се налага да се разтърча, да напиша разписка и да организирам доставката на картината или излагането на нова колекция. Но през повечето време си чета или зяпам минувачите през прозореца.

Но понеделниците и петъците са си лично мои и мога да се разпореждам с тях както сметна за добре. Което се опитвам и да правя. Старая се да не напускам къщата, освен, за да се снабдя с някои стоки от първа необходимост, като например цигари и пепси-кола, или за да се търкалям по гръб като кутре пред банкера си, който беснее над „Бездънната яма“ (което ще рече преразхода по сметката ми). Старая се да ставам, когато ми заповяда будилникът — т.е. в същия час, когато ставам в дните, които съм на работа при Поли, взимам си душ и бъбря с Мат, докато той закусва. След това отивам в ателието, пускам радиото за компания, паля цигара, избирам си четка и подхващам оттам, докъдето съм стигнал.

Опитвам се да правя всичко това, но често става така, че се успивам и програмата отива по дяволите.

Продължавам да се взирам в платното. Като се абстрахираме от сутрешната доза Брадшоу, денят се оказа доста продуктивен. Работих от десет до четири, с един час почивка за обяд. Всичко бе минало според плана. Освен нуждата от радио да ми прави компания. Но това бе част от съвсем друг план.

— Е? — пита Маккълън, връщайки се в ателието. — Сега доволен ли си?

Тя застава пред платното и така го скрива от погледа ми.

Маккълън е стройна и висока около метър и осемдесет. Русата й коса пада на кичури до средата на гърба. Има много сексапилен смях.

— Не знам — отвръщам аз, не само защото не виждам платното, а защото твърде дълго се концентрирах върху него. Трябва да се отдалеча за известно време, да дам на очите си почивка, преди да го погледна обективно. — Ти как мислиш?

Тя се обръща към мен и ме поглежда в очите:

— Харесва ми.

Доволен съм; аз също я харесвам.

Много.

Запознахме се преди две седмици на купона по случай двайсетия рожден ден на сестра ми Кейт. Кейт е студентка в Лондонския университет, специализира история и испански. Гаджето й се казва Фил, учи френски в същия университет. Маккълън е в неговия курс, запознали се през първата година, станали добри приятели, успели да останат такива и миналата година наели заедно къща. Кейт и Маккълън се сдушили. Така се стигна дотам, че на купона преди две седмици аз и Маккълън се сблъскахме в кухнята и завързахме задушевен разговор.

Кейт вече й бе разказала доста за мен, а и картината, която бях й бях подарил за рождения ден, висеше на стената в дневната, така че разговорът потръгна на тема изкуство. Маккълън ме попита за стила ми на рисуване. Беше учила рисуване в училище и още се упражняваше през уикендите. Попитах я защо не е продължила да се занимава сериозно и тя хвърли вината върху родителите си, които й казали, че е по-добре рисуването да й бъде просто хоби, а междувременно да изучи нещо полезно. Разказах й за скромните си успехи дотук — само три продадени картини и цял куп обещаващи рецензии, след като преди няколко месеца тайно изложих произведенията си в галерията на Поли. Тогава тя ме попита върху какво работя в момента и понеже бях пиян, и понеже тя беше толкова страхотна, и понеже беше отклонила ловко всичките ми опити да я сваля и очевидно нямаше намерение да спи с мен тази нощ, аз й казах, че планирам серия картини на тела от натура. Попитах я дали би ми позирала и моля, моля, моля, нека се съгласи.

И, о, чудо, тя каза да.

Или, ако трябва да сме точни, попита:

— Колко?

А аз отговорих:

— Всъщност, надявах се, че ще се навиеш без пари.

А тя каза:

— Няма начин.

Аз предложих:

— Двайсет лири.

Тя каза:

— Трийсет.

Аз казах:

— Готово.

Че защо не. Поне аз бях готов.

Маккълън отива към кушетката и разчиства зрителното ми поле пред платното. Премествам погледа си от картината към нея и обратно. Някак си не се връзва. Не защото липсва прилика. Просто в часовете, прекарани в преобразяване на тялото й от триизмерно в двуизмерно, бях спрял да я виждам като една цялост, а по-скоро като сбор от контури и светлосенки. Сега тя пак бе придобила форми, бе възкръснала. Вече не бе обект, който исках да проуча, а жена, която копнеех да докосна.

Да си кажа честно, тази мисъл ме занимаваше на почивки още от мига, в който Маккълън бе пристигнала тази сутрин, само три минути след като паркирах обратно колата на Мат и върнах седалката и огледалото в предишната им позиция. Направих й кафе, побъбрихме малко и я заведох в ателието. Тя се съблече в банята и се върна в ателието, увита в хавлия. Изиграх си представлението с нагласянето на платното, опитах се да не я зяпам прекалено явно и общо взето, направих всичко възможно, за да се отпусне.

— Как ме искаш? — попита тя.

Веднага. Върху билярдната маса. На плажа. В самолет. Покрита с бита сметана и течен шоколад.

Отговорите продължиха да се роят в съзнанието ми и ако ситуацията беше по-различна, щях да избера един от тях и да се втурна с главата напред. Но аз бях професионалист, нали? Аз бях художник, а тя — модел. Плащах й, за да е тук, а тя бе тук, за да си свали дрехите заради парите и изкуството. Нали така? Край на историята.

— На кушетката — отвърнах аз. — Просто легни и виж как ще ти е удобно.

Маккълън отиде до кушетката и, обърната с гръб към мен, свали хавлията, сгъна я внимателно, постави я на пода и легна по корем.

— Става ли? — попита ме тя.

Хм, от естетична гледна точка беше направо страхотно. Полуизвърнатата й към мен глава лежеше върху кръстосаните й ръце в съвсем естествена поза, сякаш току-що се събуждаше от сън. Светлината също беше много добра. Лека сянка падаше върху долната половина на краката й. Съвършено.

— Не — отвърнах аз. — Не става. Какво ще кажеш да легнеш настрани с лице към мен.

Искам да кажа, естетиката си е естетика, но все трябва да има някои художници, които да компенсират за бедността и изолацията, която понасят почтените им събратя.

Тя се претърколи, покривайки гърдите си с ръка.

— Така по-добре ли е?

— Става — казах аз, — но я опитай да преместиш ръката си на хълбока.

Тя се подчини.

— Така е добре.

Погледът ми зашари между нея и платното, смръщих се професионално и пак се вторачих в Маккълън.

— Сега съвсем лекичко премести десния крак. Още малко. Страхотно. Вече наистина е страхотно. Идеално. Удобно ли ти е?

Тя лежеше съвършено неподвижно.

— Да, добре съм.

Какво може да каже човек за натрапчивите идеи и маниите. Те са специфични движещи сили на човешкото поведение. Ако това да бъдеш необвързан е, както твърдо вярвам, състояние на обсада — човек изгражда в съзнанието си комплекс от изисквания и отказва да сдаде статута си на необвързан човек, докато не се появи гаджето на живота му — тогава натрапчивите идеи са петата колона, която точно когато си мислиш, че си в безопасност и всичко е под контрол, се събаря с гръм и трясък и те оставя под рухналите стени да събираш отломките от живота си.

Точно така се получава и с Маккълън. Откакто я срещнах, непрекъснато ме измъчват натрапчиви видения на нея самата и на мен с нея. А най-тревожното е, че много от тези видения са нарушения на Кодекса на необвързания човек, който съм избрал да следвам през жизнения си път. Представях си следните неща:

• Вървим по улицата ръка за ръка.

• Лежа до нея на зазоряване и наблюдавам лицето й, докато спи.

• Седя срещу нея на закътана маса в уютен ресторант, отпивам вино и се взирам в очите й.

Или с други думи, не много често цитирани пасажи от Библията на самотния мъжкар. Но от друга страна, гаджето на живота ми се отличава с характеристики, които много се съмнявам, че Маккълън притежава потенциала да изпълни. Например не мога да си представя, че:

• Ще бъда разделен от нея в продължение на шест месеца поради обстоятелства, които не мога да контролирам, и ще знам, че тя ще ме чака да се върна.

• Ще заживеем заедно.

• Ще й предложа да се омъжи за мен.

И въпреки това Маккълън се приближава по-плътно до образа на гаджето на живота ми, от която и да е жена, която съм срещал, откакто се разделих със Зои. А в момента и това ми е достатъчно.

— Свършихме ли за днес? — пита тя.

— Да. Благодаря ти. Беше много търпелива.

Вдига хавлията от пода и я увива около тялото си.

— И сега какво?

Хубав въпрос. И аз това се чудех пред последните няколко часа. Отговорът, който ми се ще да предложа, е нещо от рода на: „Ами имам още три часа до купона на Мат, така че защо не оползотворим времето, като се потъркаляме между чаршафите?“. Но междувременно, обратно в града Лондон на планетата Земя, Маккълън не бе дала никакъв знак, че това е предложение, което с готовност би приела. Затова решавам да мина по по-обиколни пътеки.

— Ами, бих могъл да отворя бутилка вино.

Тя се усмихва:

— Не, не, нямах предвид сега в момента. Питам за картината. Още не е завършена, нали? Значи пак ще трябва да дойда да ти позирам, така ли?

— А, да, разбира се. Още няколко сеанса и ще сме готови. Естествено ако можеш да ги понесеш.

— Няма проблем. Беше забавно — и тя масажира рамото си с ръка. — Като изключим болките и изтръпването.

— Не ти ли доскуча?

— Никак. Доста си забавен. Сигурно си свикнал да развличаш хората, които позират за теб.

Това е по-добре. Тя ме харесва. Разбираме се.

— Ами да, случва се — отвръщам аз. — А какво ще кажеш за виното? Имам една бутилка в хладилника, ако искаш…

Маккълън обмисля предложението в продължение на няколко секунди, след което казва:

— Не, по-добре да тръгвам. Тая вечер ще се виждам със сватовете…

Стомахът ми се свива в болезнен спазъм и преди да се спра, изплювам нещо от рода на:

— Сватове? Не ми казвай, че си…

Тя се разсмива и отмята няколко кичура от лицето си:

— Омъжена ли? Божичко, не. Просто родителите на приятеля ми. Майка му има рожден ден.

Приятеля ми. Трябваше да се досетя. Не мога да повярвам, че досега не е споменала съществуването му.

— Не знаех, че имаш приятел.

Гласът ми е изпълнен с разочарование. Опитвам се да звуча малко по-дружелюбно, но неангажирано и питам:

— Отдавна ли?

— Три години.

— Значи сериозна работа.

— Предполагам.

В гласа й се долавя леко колебание. Точно толкова, колкото да ме подтикне да се задълбая в темата.

— Надявам се да ми простиш любопитството, но той няма ли нещо против това да позираш гола за мен?

— Щеше да има, ако знаеше.

И двамата се усмихваме.

— Разбирам.

— Искам да кажа, не би трябвало да има нещо против. Аз не правя нищо лошо, не му изневерявам.

— Тогава защо не му кажеш?

— Защото ще започне да ревнува и да се чувства несигурен. Просто не си струва тревогите.

— Обичаш ли го?

— Да — отвръща тя и прекосява стаята, за да си вземе дрехите. — Много.

Окей, значи нещата не следват съвсем точно обичайната процедура по прелъстяването. По-скоро изглежда съм отворил на последната страница и чета отзад напред. Обектът на копнежите ми премина от голо състояние в плътно увито с хавлия състояние, а сега се кани да се облече и да си замине. Нещо повече, заяви ми съвсем недвусмислено, че има тригодишна връзка с мъж, когото обича. При това много.

Подобен леден душ би бил достатъчен да отмие натрапчивите идеи на повечето хора. Но не и моите. Вторачвам се в единствената искрица надежда сред иначе потъналата в мрак вселена: фактът, че тя е готова да излъже мъжа, когото обича, за да бъде с мен. И че ще повтори измамата и следващата седмица. Значи все още имам шанс, макар и минимален. Заключение — това, че тя отхвърли поканата ми да пийнем по чаша вино, защото предпочита да бъде с приятеля си, е лош знак, но от друга страна — винаги има следваща седмица…

А що се отнася до състоянието на моето его, понасял съм и по-тежки удари преди.

* * *

Признания: №2 Девственост

Място: къщата на родителите на Мери Райнър

Време: 18:00, 15 май 1988 г.

Мери: Носиш ли си?

Аз: Да.

Мери: Няма ли да го сложиш тогава?

Аз: Да, разбира се.

Мери: Изглежда много смешен.

Аз: С вкус на къри е.

Мери: Буааа, отврат.

Аз: Знам, съжалявам.

Мери: Божичко, как смърди.

Аз: Казах, че съжалявам.

Мери: Нямаш ли друг?

Аз: Не, само такива имаше в автомата.

Мери: Добре де, добре. Слагай го.

Аз: Окей.

Мери: Къде тръгна?

Аз: До банята.

Мери: Защо?

Аз: Не се притеснявай, връщам се след секунда.

Мери: Сега доволен ли си?

Аз: Ъхъ.

Мери: Идвай тогава.

Аз: Окей.

Мери: Ау.

Аз: Извинявай.

Мери: Чакай да ти помогна.

Аз: Мерси.

Мери: Май не си го правил преди, а?

Аз: Ами-и, много пъти.

Мери: Лъжец.

Аз: Не съм.

Мери: Ето, така е по-добре.

Аз: Тук ли?

Мери: Аха, точно тук…

Описание в реално време на самия полов акт — едно, две, три, четири, пет, шест, седем, осем, девет, десет, единайсет, дванайсет, тринайсет, четиринайсет, петнайсет, шестнайсет, седемнайсет, осемнайсет, деветнайсет, двай…

Мери: Това ли е?

Аз: Ъхъ, как бях?

Мери: Пълна скръб.

Купонът по случай рождения ден на Мат

Едва ли е за чудене, че нещата с Мери Райнер не продължиха дълго. Е, със сигурност по-дълго от деветнайсет и половина секунди. Останах у тях за през нощта и правихме секс и на следващата сутрин, като този път успях да издържа цяла една реклама за диетична кока-кола, плюс три песни, макар че, както по-късно изтъкнах пред Мат, технически може да се каже, че са били шест, защото втората песен бе „Бохемска рапсодия“. Мери бе принудена да се съгласи, че благодарение на експертните й напътствия само за двайсет и четири часа се бях издигнал от „пълна скръб“ до „окей“. Бъдещето изглеждаше розово. Бях доволен. Мисията бе успешно изпълнена. Напуснахме дома й преди обяд, целувахме се известно време пред станцията на метрото и аз си тръгнах обратно за Бристол. Обадих й се веднъж след това, но тя не отговори на съобщението ми. И повече не я видях.

Тогава ми се щеше да мисля, че обстоятелствата са ни разделили. Тя живееше в Лондон, аз — в Бристол; и двамата бяхме твърде зависими финансово, за да си позволим редовни пътешествия с влака и твърде заети да учим за матурата, за да отделим време да се опознаем. Но това не беше вярно. Истината е, че Мери бе имала и по-добри сексуални преживявания; а за мен това бе най-доброто дотук. И двамата продължихме напред, но по различни причини: Мери, защото не искаше да се примирява с „пълна скръб“ или дори „Окей“; аз — защото току-що бях навлязъл в чудния свят на секса и след като успях да „бъда“ с едно момиче два пъти, ми се искаше да го опитам с повече момичета (колкото се може повече пъти).

Както казват всички, първият път винаги е най-труден, но си струваше усилията. След този уикенд в Лондон нищо вече не беше същото. Върнах се в Бристол, натъпкан до козирката със самоувереност, заключих се в банята с телефона и се обадих на Мат. Разказах му всичко, след което той ме накара да го повторя от игла до конец. И макар че се опитах да потисна триумфалните нотки в гласа си, умирах от кеф да го разказвам отново и отново.

На следващия понеделник Мат изпрати до дома й Лора Райли, момичето от класа му по математика, по което си падаше от месеци, обаче не му стискаше да й признае, и я целуна на автобусната спирка на нейната улица. Покани я да излязат заедно. Две седмици по-късно родителите му отидоха на Езерата[1] за уикенда и Мат и Лора изгубиха заедно девствеността си на долния етаж на двуетажното легло, в което приятелят ми спеше от седмия си рожден ден.

Някой би казал, че това, Мат да се отърве от девствеността си толкова скоро след мен, си е чисто съвпадение, но аз не мисля така. По-вероятната теория е съревнованието. Или по-скоро състезателната жилка, която винаги е оцветявала приятелството ни. В постпубертетния и пред-Мери период от живота ни седемдесет процента от нашите разговори се въртяха около секса на теоретично ниво. Как да го получим? Как ще се чувстваме, след като го направим? Веднъж, след като аз бях открил отговорите на тези въпроси, нашето приятелство вече не се базираше на равенство в невежеството. Центърът на тежестта се премести, люлката се наклони и Мат — момчето вече гледаше нагоре към мен — мъжът, а аз го гледах от висотата на опита си. Единственият начин, по който той можеше да възстанови баланса, съществувал дотогава между нас, бе да прави секс. Което и стори. С Лора Райли. В двуетажното си легло.

Разбира се, нещата не спряха дотам. Срещнах друго момиче, люлката пак се наклони и той скъса с Лора, за да ме настигне. И като изключим петнайсетте месеца, през които той излиза с Пени Браун и които, каква случайност, съвпадаха с периода, през който аз излизах със Зои, не мисля, че изобщо спряхме да се състезаваме. Докато отварям вратата на Баркинг, теренът, който Мат избра за своя рожден ден, си мисля, че вероятността да продължим съревнованието си и тази вечер е много голяма. И двамата сме необвързани. И двамата сме винаги готови за свалка. И макар че вече няма какво да си доказваме и приятелството ни отдавна да е еволюирало над нивото кой ще направи еди-какво си първи, спортният ни дух винаги ще се стреми да промени баланса на люлката. Секс за една нощ. Никакви усложнения. Поредната отметка на стената. Малко безвредно забавление.

Сканирам бара за лица, които познавам, и за лица, които харесвам. Баркинг е благодатна среда за набелязване на потенциални жертви и именно поради това Мат избра да направим купона тук. Заведението не се рекламира като бар за необвързани личности, макар че е точно това. Винаги е шумно и претъпкано, а малкото маси събират компании от по дванайсет души. С други думи Баркинг не е място, което да може да бъде наградено с много звездички в Пътеводителя на интимните нощни заведения на Лондон.

Първоначалната визуална инспекция показва, че и тази нощ няма да е по-различна — едно ергенско парти плюс няколко сегрегирани по полов принцип групички. Годежните пръстени и халките, изложени на показ, се броят на пръсти и съм сигурен, че не съм единственият човек, който току-що е направил точно това. Наблюдават се вариации на тема външен вид, но облеклата са строго маркови, а прическите и гримът — стилни. Хората са тук, за да се рекламират с надеждата да си намерят купувач. А благодарение на гардероба на Мат аз пасвам чудесно на средата. Статистиката показва, че приятелят ми е бил тук десет пъти и е свалил две мадами, което му дава двадесет процента успеваемост. На мен ми е шесто посещение и една свалка, което горе-долу изравнява процента. Що се отнася до Баркинг, люлката е в балансирано положение.

Засега…

Забелязвам Мат на масата в далечния ъгъл на клуба, но вместо веднага да започна да си пробивам път през лабиринта от тела, аз се настанявам пред бара, за да си поръчам една бира и традиционния коктейл „Рожден ден“ за Мат. Докато чакам да му забъркат вещерското питие, проучвам внимателно групата на масата. Мат не си пада по шумните рождени дни, а по-скоро подхожда към мероприятието като добър повод да се напиеш с приятелите си. Нашето момиче, Хлои, е там, но с облекчение забелязвам, че Брадшоу липсва. Тук са Анди, Уил и Джени — колеги на Мат, Карла, Сю и Майк — състуденти, и Марк и Тим, които са дошли от Бристъл за уикенда.

Има и няколко човека, които не познавам — очевидно това са допълненията, за които Мат спомена сутринта. Две момчета и две момичета. От момичетата само едно не привежда моментално в действие алармата за грозници и откачалки. Тя седи отляво на Мат. Обърната е към мен с профил. Изглежда добре. Мат ме забелязва, махва и изкрещява нещо, което обаче потъва в какофонията от звуци между нас. Махвам му в ответ и плъзвам още един изпитателен поглед по Загадъчното момиче, преди да се обърна да платя за напитките.

Един мой приятел на име Пади обобщи веднъж дилемата, пред която са поставени всички необвързани мъже, излезли на лов за нещо свежо:

Така както аз виждам нещата, имаш две възможности — краткосрочна връзка и дългосрочна връзка.

Краткосрочната връзка започваш с презумпцията, че единствената ти цел е добро чукане. Това означава, че си длъжен да го направиш с всяка жена, с която ти се отвори парашутът. Затова започваш разговор и проверяваш дали са готови на подобна стъпка или не. Представи си, че потенциалната цел издрънка нещо от рода на, че мрази да я смятат за лесно момиче, че й е писнало да е сама или да си губи времето с мъже, които не са узрели за сериозна връзка. Тогава бързо я отрязваш и се придвижваш на следващия обект. И продължаваш в същия дух, докато стигнеш жената, която дори да не ти каже „да“ веднага, поне дава индикация, че ще го стори скоро.

А втората възможност, както казахме, е дългосрочната връзка. Определящата разлика между нея и възможност номер едно е, че тук мислиш както с члена си, така и с главата си. Подходът е същият. Виждаш момиче, което ти хваща окото, и завързваш разговор. Само че този път ако харесаш това, което чуваш, толкова колкото това, което виждаш — нека бъдем честни, при дълготрайните връзки е важна не формата, а съдържанието — тогава не теглиш една майна на момичето само защото ти отказва да си свали гащите пред теб до зазоряване. Вместо това си казваш: „Хей, тази личност ми харесва. Бих искал да я опозная по-добре“. И решаваш да опиташ. Карате го по традиционния начин — разменяте си телефонните номера, обаждаш й се, каниш я на среща и поемате оттам, та докъдето стигнете.

Но това е нещо, което трябва да решиш още в началото на вечерта. Двете възможности взаимно се изключват. Ако избереш първата възможност, тогава сваляш някого само защото в съзнанието ти въпросният човек е равен на секс. Сигурно е, че след това няма да можеш да мислиш за него по никакъв друг начин. Ако избереш втората възможност, трябва да се примириш с факта, че поне тази вечер ще се наложи да се прибереш сам.

Пади се ожени преди два месеца, така че не е трудно да се отгатне коя възможност избра той. Аз, сигурно по навик, все още избирам номер едно.

Добирам се до масата и купонджиите около нея ме заливат с порой възгласи „Хайде бе!“, „Как си!“ и „Къде, по дяволите, се затри!?!“ — в зависимост от това от кога не съм се виждал с всеки от тях. Столът на Загадъчното момиче е празен, но на облегалката виси палто. Заставам до Мат и оставям пред него коктейла „Рожден ден“. Той простенва още преди чашата да е докоснала масата.

— Божичко — промърморва най-добрият ми приятел, взирайки се в бълбукащата мътна смес. — Кога ще надраснем това?!?

— Когато одъртеем и се изпоженим.

Принуден да се примири с факта, че нито едната, нито другата възможност са осъществими в обозримото бъдеще, Мат надига чашата и пресушава блатистото й съдържание.

— Честит рожден ден! — казвам аз и му връчвам една карикатура с неговия образ, която бях дал да й сложат рамка.

Той я поглежда и избухва в смях, след което я предава нататък по масата.

— Страхотно. Благодаря ти, братче — казва Мат, изтрива устни, пали цигара и избутва наляво стола на Загадъчното момиче. — Взимай си стол и сядай.

Докато успея да си намеря свободен стол, Загадъчното момиче вече се е върнало на масата. Вмъквам стола си между нея и Мат и сядам.

— Здрасти — обръщам се към нея. — Аз съм Джак.

[1] Известна област в Англия, назовавана още и „езерната област“. — Бел.ред. ↑

2
Ейми

О, господи!

Това не може да е истина.

Не е възможно едно човешко същество да се чувства толкова зле.

До ушите ми долита странен свистящ звук, което ще рече, че сигурно още дишам (истинско чудо, имайки предвид, че снощи трябва да съм изпушила най-малко четири хиляди цигари). Измъчва ме гадното подозрение, че ако не се надигна веднага, сто процента ще получа мозъчен кръвоизлив.

Но по-лесно е да се каже, отколкото да се направи. През нощта ставите ми изглежда са се желирали. Само с едно ловко движение успявам да се спъна в обезформените си обувки за купон, да ритна радиатора и докато подскачам в агония, да загубя равновесие. В следващия миг минавам като изтребител през пластмасовата врата и се забивам челно в бюфета в дневната.

Следва минута мълчание. Лежа просната на килимчето и усещам как утринният бриз гали корема ми под разпраната при срутването тениска.

И тогава се случва нещото. Гъргорещ звук като при изливане на бутилка и… неоспоримата причина за сатанинския ми махмурлук се търкулва от бюфета и ме удря по главата.

Простенвам при вида на вече съвършено празната бутилка уиски и бавно и мъчително спомените от снощи започват да изплуват през вълните на болката.

Ще се издрайфам.

Когато успявам да се разгъна от ембрионалната поза, решавам да огледам пораженията в огледалото на шкафчето над мивката. Има какво да се желае.

Ейми Кросби от апартамент Д, Пембертън Вилас, Шепърдс Буш, вече я няма. Окей, признай го. Кой е пуснал тази вещица в банята?

Как съм се трансформирала от готиното парче, което напусна този апартамент снощи в 20:30, в нещо, което сякаш е изпълзяло от кошмарите на Мерилин Менсън? Притискам косата си с длани, за да пригладя последното творение на моя фризьор — възглавницата, и изплезвам език. Зелен е.

Бидейки оптимистка, търся добрите страни на ситуацията. А те са:

• Няма как да стане по-лошо. (Трябва да призная, че това обикновено оглавява списъка ми с добрите страни на повечето ситуации.)

• Джак не остана и така поне ми спести унижението да ме види в този вид.

• ?

Не мога да измисля номер три, защото внезапно номер две оглавява списъка с лошите страни. Издавам отчаян стон.

Джак не остана.

Единственият готин мъж, когото съм срещала от месеци насам, избяга панически. Плю си на петите и духна в страната на необвързаните още на зазоряване, без дори да ме целуне за сбогом. И истината е, че изобщо не го обвинявам. Държах се като пълна идиотка.

Злощастието, което се струпва на главата ми, е твърде много, за да го обработя сама. Ще се обадя на Ейч, най-добрата ми приятелка.

Ейч (сънливо): Хммммм?

Аз (пауза, така че да познае, че съм аз): Буаааааааа. (Инжектирам този поздрав с колкото се може повече постповръщало самосъжаление).

Ейч: Буаа-буаа-буаа? Или просто буааа?

Аз: БУАААААААААААААААААААААААААА!

Ейч: Идвам веднага.

Обичам Ейч. Тя ме разбира.

Двадесет минути по-късно Ейч паркира колелото си на стоянката в миниатюрния вътрешен двор на сградата. Има отвратително здравословен вид, след прекарана СНВ (Спокойна нощ вкъщи) и вероятно доста СУС (Силно удовлетворителен секс) с Гев (последното й гадже). Целува ме и обявява, че смърдя на бъчва, а зъбите ми са оранжеви.

Изсумтявам, но съм доволна от себе си, защото успях да се смъкна по трите площадки до входната врата, което означава, че отново съм допусната за член на човешката раса.

Дотук съм се нагълтала с три Нурофрена, пресуших две чаши кафе, всяка с по три лъжици захар (ужасно, знам, но ситуацията изисква бързи мерки), и се насилих да захраня бедния си организъм с четири разтворими таблетки витамин С. Усещам, че в момента летя на четири хиляди процента от препоръчителната дневна доза и не съм сигурна, но мисля, че вече мога да говоря.

В кухнята Ейч се настанява на масата, докато аз слагам чайника на котлона.

— Значи да разбирам, че не си свалила нищо — подхваща тя делово. — Какво стана?

По тона й разбирам, че е разочарована — та нали снощи се изяви като шеф-гардеробиер на младата дама, на която й предстоеше обещаващо появяване в обществото. Именно поради нейната твърда гаранция, че ще сваля нещо, се съгласих да облека ако-бях-малко-по-къса-щях-да-бъда-колан черна пола, сутиен Уондърбра и обувки, които просто казват „Изчукай ме, бейби“ и които купих на шега, без никакво намерение някога да ги обуя. Защото по принцип си падам по джинси и развлечени тениски, но Ейч каза твърдо не. Дори ме накара да отида до тях преди купона, за да оцени потенциала в тоалета ми. Получих сладострастно подсвиркване и голяма чаша водка с тоник от Гев, а Ейч ми присъди девет по десетобалната скала (десет е запазено за сватбения ми ден) и здрава начална скорост да се впусна в нощта и да уловя в мрежите си божествения Мат.

Знам, че всичко това звучи много драматично, но Ейч знае моята ужасна тайна. Тайна, която напоследък се задълбочи в истинска криза. О, божичко, дори нямам сили да го изрека, но… не съм правила секс повече от шест месеца.

Вероятно от техническа гледна точка това ме превръща в девственица; предполагам, че при толкова дълготрайна липса на секс вече съм се запечатала. Но при всяко положение, това не е нормално за едно здраво двадесет и пет годишно момиче. Така естествено стигаме до заключението, че НЕЩО НЕ Е НАРЕД С МЕН.

Ейч не е съгласна. Тя смята, че всичко е въпрос на време. Но напоследък дори тя се е заловила с отчайващо усърдие да ми намери гадже, след като мина задължителният и тъй важен изпитателен период от три месеца с Гев, започна да взима хапчета и да се отнася към него като към „партньор“. Психологически това ни бе разделило на огромно разстояние. В резултат Ейч е подхванала личен кръстоносен поход да уреди нещата така, че първо да изкарам един СУС, а после да се сгуша в уютна връзка тип Ейч-и-Гев.

Което напълно ме устройва.

Именно Ейч, а не аз, полудя от вълнение, когато Хлои ме покани на рождения ден на Мат. Нещо повече, Мат лично бе настоял за присъствието ми, макар че ме бе срещал само веднъж преди това. (Ситуация, при която едва не подмокрих гащите от възторг.) Според мен в поканата Ейч видя оазис на надеждата в нажежената пустиня на моя самотен живот и аз, глупачката, й позволих да ме зарази с ентусиазма си.

Сега оглеждаме трупа и чувствам, че й дължа, а също и на себе си, напълно честен разказ за това как нещата се объркаха тотално.

Започвам, като смекчавам малко удара.

— Всъщност почти свалих — казвам аз, а тя плъзва към мен пакет Марлборо. Знам, че само преди двадесет минути тържествено се заклех никога повече да не пуша, но хубавото на моята съвест е, че не е някоя злобна мърмореща кучка. Въпреки че гласът ми е поне две октави по-нисък и се чувствам отровена до самата си същност, аз си взимам една цигара.

— Кого? Мат ли? — съблича си якето Ейч. Отдолу е по елегантно елече.

— Не, не Мат, макар че той е страхотен. Обаче не изглеждаше да се интересува особено от мен. Май по едно време нещо го нервирах.

— Кого тогава?

Връщам й цигарите и тя си взима една.

— Съквартиранта му. — Запалвам моята цигара, преди да измъкна пакетчетата чай от чайника. — Джак.

Дори само произнасянето на името му ме хвърля в бездните на срама.

— Подробностите, моля — казва Ейч, настанява се удобно и хваща с две ръце чашата си.

Започвам отдалеч, с описание на вечерта — тълпата в Баркинг, пиенето, флиртуването, танците, тръгването заедно, дългата разходка до вкъщи, седенето близо един до друг на пода и, накрая, разговорът. По едно време с Джак вече бяхме покрили кажи-речи всичко, с изключение на сексуалния си живот, накиснахме се с уиски и се излежавахме, преплетени на канапето като стари другарчета. Бутилката вече беше на привършване, когато някой повдигна въпроса, избягван досега, а в този момент аз вече бях абсолютен парцал — и физически, и емоционално.

— Е? Кой е настоящият щастливец в живота ти?

Играех си със свещта и в същия момент, докато се взирах в потрепващото пламъче, уискито ме удари челно. В следващия миг ме погълна вълната на самосъжалението.

— Никой — прошепнах жално аз.

Джак ме докосна по ръката и ме погледна в очите.

— О, не, извинявай. Май докоснахме оголен нерв тук.

— Не. Няма нищо. Всъщност да. Просто…

— Какво?

— Нищо.

Самосъжалението пое контрол над съзнанието ми. Усетих как една едра сълза се отърколи по лицето ми и пльокна в скута ми. Джак отметна кичурите коса, закриващи лицето ми.

— Хей, хей, недей така. Стига. Не може да е толкова зле, нали? — подхвана успокоително той.

— О, Джак — преглътнах аз, докато по лицето ми сълзите се смесиха със спиралата и грима и започнаха бавно да се стичат надолу. — Нещо не е наред с мен.

— Какво искаш да кажеш?

— Не съм правила секс от сто години. Направо съм трагедия, като се опре до мъже. Мисля, че те не ме намират привлекателна.

Джак се засмя нежно и ме погали по врата.

— Не ставай смешна. Ти си много привлекателна.

— Мат не мисли така.

— Мат?!? — Пръстите му замръзнаха в косата ми.

— Типичен случай. Покани ме на купона, а когато отидох, тотално го отблъснах.

Джак се поизправи и ме погледна смаяно.

— Падаш си по Мат?

Кимнах нещастно.

— Но няма никакъв смисъл, нали? — подсмръкнах безрезултатно аз и отрих носа си с ръкав. — Той никога няма да спи с мен. Трябва да се примиря с това. Никой не иска да ме чука. Дори и ти.

Не мога да се насиля да продължа. С Ейч вече сме в дневната и седим в двата края на канапето. Заравям лице в ръцете си. Иде ми да потъна вдън земя от срам. Тя ме потупва насърчително по коляното.

— Мисля, че приемаш нещата твърде насериозно — дава тя присъдата си. — Окей, сигурно си го изплашила, но това не е краят на света. Възможно е дори да се е почувствал поласкан.

Ама тя не ме ли слушаше? Не разбира ли, че се гмуркам без акваланг в неподозирани бездни от срам и унижение? Това е по-лошо даже от злощастния ми опит да прелъстя Борис, сексапилния германски фотограф от колежа. Убедена, че между нас съществува химия и умираща от страст, късно една нощ се появих на прага му в черно дантелено бельо и потърках бедро в рамката на вратата. Вече бях на половината път до леглото му, натаманила най-секси начупените у стаички в репертоара ми и с полусвален сутиен, когато той ми каза, че е гей.

Ситуацията „Джак“ определено е по-лоша.

— Ейч! — изскимтявам аз. — Той изобщо не беше поласкан.

— Сигурно се е притеснявал… нали знаеш, че няма да може да го направи.

— Изобщо не се притесняваше, даже напротив, даваше ясни сигнали, че е готов. До момента, в който споменах Мат.

— Защо ти трябваше да го правиш тогава?

Добър въпрос. Ставам от канапето и започвам да крача напред-назад по килимчето под прозореца.

— Не знам. Бях пияна и изпаднах в лигава сантименталност. Работата е там, че наистина го харесвам — намръщвам се аз. — Той е първият мъж, който срещам от години насам, с когото мога да разговарям. Танцува добре. И е сладур. Толкова ни беше готино, докато… — Иде ми да си заскубя косите от отчаяние. — Божичко, как може да съм такава идиотка.

Ейч игнорира самобичуването ми.

— Залагам, че ще ти се обади.

— Няма. Дори не ме попита за номера ми.

— Но знае къде живееш. Ще те издири по указателя.

— Нищо не разбираш.

— Чуй ме! Изпили сте заедно бутилка уиски. Казала си някои неща. Какво толкова? Няма нищо лошо в това да демонстрираш малко уязвимост.

Уязвимостта е едно нещо. Няма нищо лошо в това да се придържаш към безвредни разкрития от рода на това, че още спиш с плюшеното си мече или че „Топ Гън“ продължава да е един от любимите ти филми. Но да кажеш на мъж, с който току-що си се запознала (и по който наистина си падаш), че си най-отчаяната и загоряла за секс жена на планетата е съвсем друго нещо.

— Ти си абсолютно откачена, ако мислиш, че ще се обади. Няма да го направи. Знам си — цупя се аз.

В същия миг телефонът иззвънява.

И двете се втренчваме в апарата и Ейч повдига вежди в изражение, което казва: „Аз на кого говорех?“.

— Какво да кажа? — паникьосвам се аз.

— Не знам, просто вдигни.

Готова съм да призная, че Ейч е права и бог все пак съществува, когато в мига, в който вдигам слушалката, се включва телефонният секретар. Следва механичен вой и скърцане по линията, след което всичко замира. Поглеждам слушалката с неверие и се удрям с нея по челото.

— Набери 1471 — изчуруликва ентусиазирано Ейч.

— Набирам.

— Съжалявам, но нямаме номера, от който ви е позвънено. Съжалявам, но нямаме…

Прасвам слушалката на мястото й.

— Мамка му!

Анализираме ситуацията в мълчание.

— Басирам се, че е той — прегръща Ейч възглавката.

Сигурна съм, че греши, но трябва да покрия нещата от всеки ъгъл.

— Окей, да предположим за момент, но само за момент, че хипотетично това беше той. Как да му обясня, че съм сгрешила и всъщност не си падам по Мат, а по него?

— Когато се обади пак, в което съм абсолютно сигурна, не споменавай нищо за снощи. Бъди весела и бодра. Кажи, че си се отрязала яко, страдаш от загуба на паметта и дори не помниш как си е тръгнал.

— Да бе, да.

— Не ми пука какво си мислиш. Обади ли се, значи ти е навит. Това доказва, че едно петминутно идиотско изпълнение не може да разруши осемчасово суперяко поведение.

Ейч ме кара да се чувствам по-добре. Именно затова съм я наела за най-добра приятелка.

Готова съм да призная предпазливо, че още има надежда. Че Джак е достатъчно заинтригуван, за да се обади, че заслужавам обаждането му и нещо повече — че когато (а не ако) се обади пак, ще се държа като готино парче, каквото съм всъщност.

Пет минути по-късно телефонът иззвънява пак. Ейч демонстративно стиска палци, а аз й подбелвам очи. След което, подготвила възможно най-сексапилния си глас, вдигам слушалката и измърквам:

— Ало-о-о.

— Миличка, ти ли си? Слава богу, че си изключила тоя ужасен телефонен секретар.

Мама. Надеждата ми се спуква като крехък балон с горещ въздух.

Ейч се протяга и стисва съчувствено ръката ми, докато аз клатя отчаяно глава. Отдалечавам слушалката от ухото си, така че и тя да чуе познатото майчино бръщолевене. Шокът е толкова силен, че едва след като затварям, осъзнавам, че съм се съгласила да изляза да пазарувам с нея. Разтърквам слепоочия.

— Какво ще правиш днес? — питам аз Ейч, но тя ме поглежда изразително.

— Няма да ходя на пазар с майка ти, ако това имаш предвид.

Сключвам ръце в унизителна молитвена поза:

— Моля те! Страшно много те моля! Не мога да го направя сама.

— Е, ще ти се наложи. Пък и без това така ще се поразсееш.

Не успявам да се поразсея. Целият околен свят ми напомня за Джак. Между Шепърдс Буш и Ланкастър Гейт стигам до заключението, че може би имам някакъв шанс с него. Между Ланкастър Гейт и Марбъл Арч се самонавивам, че Джак има сърце и то просто няма да му позволи да забрави колко добре си прекарвахме заедно, преди да спомена Мат. Между Марбъл Арч и Бонд стрийт разбирам с кристална яснота, че съдбата ни е предопределила да се съберем. Между Бонд стрийт и Оксфорд стрийт вече съм убедена, че причината за това е, че Джак е идеалният мъж за мен.

Та погледнете основните статистически данни. Точен ръст (някъде около метър и осемдесет), големи очи като езера разтопен шоколад, страхотно чувство за хумор, секси белег през веждата, където Мат го е прострелял (горката душичка). Готини дрехи, маркови при това — значи очевидно е богат. Живее в преустроен бар — та има ли нещо по-яко от това? (С голяма градина, подходяща за мързеливи летни барбекюта.) И най-добрата част — художник е. Истинска, неподправена житейска история на успеха.

Супер!

Осъзнавам през мъглата на копнежите си, че се мотая по перона като някоя тъжна крава, но иначе мозъкът ми работи на пълни обороти и май даже си говоря сама. Имаме толкова общи неща помежду си. Окей, вярно, излъгах го за работата си (защото да бъдеш временно назначен служител съвсем не е толкова впечатляващо), но съм учила история на изкуствата в колежа, така че теоретично бих могла да работя в Сотбис. Като се абстрахираме от това, и двамата обичаме индийска храна за вкъщи, и двамата сме преминали през връзки, продължили повече от две години. Нали ви казвам — създадени сме един за друг.

Той ми разказа за Зои, бившата му приятелка, но аз не бях напълно откровена за Анди, предишното ми гадже. Споделих само хубавите късчета информация — че Анди бе по-възрастен от мен (на тридесет), много богат брокер и че живяхме заедно известно време в тежкарски апартамент в Айлингтън. Разбира се, пропуснах да спомена, че Анди бе най-голямата откачалка на тема контрол и най-агресивното копеле сред всичките мъже, които познавам, и че връзката ни беше пълен провал. Основната причина бе, че аз и Анди имахме само едно общо нещо помежду си — и двамата бяхме влюбени в него.

Заклех се пред Ейч, че вече никога няма да повторя тази грешка. И това няма да се случи с Джак, защото той е различен. Докато взимам стъпалата по две наведнъж, за да се измъкна на повърхността в Оксфорд стрийт, сърцето ми тупти щастливо. Нима това е първата тръпка на любовта?

Мама ме чака в кафенето на Дикенс и Джонс (това е традиция). Вече ми е поръчала кифла и чай и аз не успявам да потисна разочарованието си, защото хранех неудържими махмурлийски фантазии за цял литър кока-кола и няколко соленки. Е, ще трябва да се задоволя с това.

— Нареди ли вече апартамента? — пита ме тя, докато се размазвам по пластмасовия стол.

— Хмм, ами, почти.

Това, разбира се, е лъжа. Преместих се там преди близо четири седмици и всичко още ми е по кашоните.

Мама рови известно време в чантичката си и измъква тефтерче на спирала.

— Направих списък на нещата, които ще ти трябват. Сметнах, че ще е по-добре да ги купим наведнъж.

Много мило предложение, но не. Изобщо не съм в настроение за подобни домошарски изпълнения. Списъкът на мама с необходими за апартамента ми вещи и подобрения ще включва неща като розово хавлиено килимче за тоалетна и завеса за баня в същата тоналност.

— Имам си всичко, честно — казвам аз бодро. — Вече си го подредих страшно уютно.

Тя изглежда разочарована и оставя тефтера на пластмасовия плот на масата.

— Добре тогава, нека ти купим някоя хубава дрешка. Няма да привлечеш никой свестен мъж, ако продължаваш да се мъкнеш в тия парцали.

Ха, е това вече уби вожда. Човек ще каже, че тя самата е модна икона. Да не би да не се е издокарала в една от ония мултифункционални тениски, които могат да служат за торба, ако им вържеш ръкавите, и за тюрбан, ако ги омотаеш около главата си. Миналата година ми подари една такава за Коледа и се ужаси, когато й казах, че съм я загубила при преместването. Но явно не мога да я удържам повече. Тръгваме по магазините.

Три часа по-късно сме още в Маркс и Спаркс и ентусиазмът е поугаснал. Бързо се преобразявам в капризната четиринайсетгодишна тийнейджърка от отдавна отминалите дни.

— Не, не искам зелена сатенена риза по тялото, мамо! Ходя на работа с тениски. Не, не, мамо! Остави роклята от черен велур. Лято е, за бога, ще пукна от жега.

Накрая тя се съгласява да дойде с мен в Уеърхауз и още на входа музиката я кара да примигне ужасено. Измъквам една рокля и излизам от пробната, за да ме огледа.

— Малко е безформена, миличка.

— Така и трябва да бъде — изсъсквам аз.

Тя сграбчва етикета с цената и шумно си поема въздух.

— Само за две парчета плат, зашити едно за друго?!?

В този момент чувството ми за хумор сдава багажа и избухвам.

— Нямаш никакъв вкус! Ама никакъв! На мен ми харесва — крясвам аз и влитам обратно в съблекалнята, като едва не раздирам ефирната завеска.

Преобличам се и излизам само за да открия, че тя ме чака на улицата пред магазина.

— Само се опитвах да помогна — муси се мама. — Не е нужно да бъдеш груба.

— Извинявай — хващам я за ръката аз. — Хайде, ела да пийнем нещо.

Заведението е твърде задимено за нея. На мен ми харесва. Умирам за цигара, но ще е фатално да запаля и да си навлека майчиния гняв. Мисля, че тя знае, че пуша, но каквото съм си жалко създание, все още не смея да го обявя открито.

Сядаме на масата в ъгъла, открехвам леко прозореца и я обработвам усърдно с джин и тоник, докато накрая тя изплюва камъчето.

— Миличка, страшно се тревожа за теб. Нямаш никакви перспективи за добра работа и просто не е естествено да живееш сама така. Имам предвид, защо не помислиш за някаква кариера? Винаги можеш да изкараш някой курс за секретарка или нещо такова. Дъщерята на Барбара Тайсън се е уредила много добре, с висока заплата и…

Изключвам звука. Това съм го чувала най-малко сто пъти. Не искам никаква шибана кариера и по-скоро бих работила в скотобойна, отколкото кракът ми да стъпи в счетоводна фирма. Ненавиждам факта, че майка ми смята, че съм се провалила, защото не върша работа, с която тя може да се хвали пред съседките.

И по дяволите, за каква се мисли тя? Никога не бих си сменила живота за нейния. Живуркане в предградията, барбекюта, фризьорски салони и малка уютна работничка в кметството. За мен това не е успех. Не е успех и да си скъсваш денонощно задника от сметки.

Но знам, че съм ядосана, защото до известна степен майка ми е права. Не успях да се възползвам от много от шансовете пред себе си и с шок установявам, че през последните три години съм се преобразила в пълен циник. Всичко беше различно, когато завърших колежа. Аз бях различна. Преливаща от ентусиазъм, подготвена да се впусна в блестящата си кариера. Исках да работя в модната индустрия. Не ми пукаше откъде ще започна, просто имах нужда от шанс. Но този шанс така и не дойде и след като прекарах шест месеца в разпращане на автобиографии и молби за работа, каквато и да е работа, се отказах.

Затова сега работя като временен заместник. Където и когато съм необходима. От девет до пет. Без да си давам много зор. Докато реша какво искам да правя оттук нататък.

— Работата ми върви добре — прекъсвам я аз с изтърканото си сладкодумие. — Местата, на които ме пращат, са интересни. Това е идеалният начин да си намеря нещо наистина подходящо за постоянно. Ако някъде ми хареса, имам всички шансове да ме наемат за редовен служител. В момента имам стотици възможности, ако пожелая да избера някоя.

Звуча суперубедително, дори възторжено, така че майка ми кимва със задоволство. Мразя я за това, че приема всичко това толкова лесно. Всеки, ама абсолютно всеки знае, че временната работа води от никъде на никъде. Имам по-големи шансове да стана първата жена астронавт, кацнала на Марс, отколкото да си намеря що-годе сносна работа. Но това е моята ниша и аз си я харесвам, благодаря за загрижеността.

— Има и още нещо — казва мама някак срамежливо, докато ръцете й си играят с подложката на чашата.

Това е нещо ново. Ей сега ще чуем истинската причина за срещата ни.

— Просто на твоята възраст аз вече бях омъжена и мислех за деца и дом. И сега се чудя…

— Да-а?

— Ами нали разбираш, с Хелън сте много близки и ако има нещо, което искаш да ми кажеш… за вас двете… такова, ще се опитам да те разбера.

Е, не, не мога да повярвам. Собствената ми майка мисли, че съм лесбийка.

Страхотно.

Спирам раздрънкания влак на мислите й, преди окончателно да е съсипала репутацията ми.

— Мамо, няма нужда да се притесняваш.

Поемам си дълбоко дъх, стискам палци и отправям молитва към боговете дръзкото ми изявление да не ги разгневи:

— Срещнах един човек. Мъж — натъртвам нарочно.

Почти чувам как в главата й избухва мощно „Алилуя!“.

— Още сме в началото — продължавам, внезапно изнервена от сияйната радост, която озарява лицето й. — Затова не искам да говоря много.

— О, миличка — задавят я емоции. — Това е чудесно. Такова облекчение. А аз започвах да си мисля, че…

— Знам какво си започвала да си мислиш — изсъсквам през здраво стиснати зъби.

Най-после тя улавя предупредителните нотки в гласа ми.

— Разбира се, че ще си чувствителна. Толкова вълнуващо е да се влюбиш.

Пресушавам на един дъх джина с тоник и пак изключвам звука. Знам, че рано или късно ще си платя за това.

Мразя неделите. Презирам ги и ги ненавиждам. Няма какво да правиш, освен да гледаш телевизия. А когато си сам, от това боли.

Всеки знае, че ако си имаш любим човек, положението е съвсем различно. Двойките прекарват неделните дни сгушени в уюта на споделената любов.

Мразя ги, да пукнат дано!

Басирам се, че в момента са в Кафе Фло, държат се за ръце под масата и сияят от мързеливия сутрешен секс. Или се мотаят наоколо с открити автомобили, смеят се и изглеждат толкова готини, че чак да им завидиш. Или още по-лошо — отишли са в провинцията и си прекарват страхотно с други двойки. Или просто лежат на меки кушетки и гледат видео. И съм сигурна, че приемат всичко това за даденост. Копелета.

Кисела съм. Джак още не се е обадил, а вече е един и половина следобед. Цяла сутрин си фантазирах как ме кани на обяд, след което се разхождаме в парка, а после може би кино. Разработих го в такива подробности, че вече бях убедена, че ще се случи. Но няма. Не отлепям очи от телефона, но той упорито мълчи. Вече проверих дали съм го включила правилно в розетката и дори се обадих на оператора, за да съм сигурна, че няма повреди по линията.

Лежа на кушетката, долепила буза до възглавницата, и се взирам в лекето на килима. Не мога да се обадя на никого, да не би по същото време той да се опита да ми позвъни; не мога да хапна нищо, да не би да ме покани на обяд. Възнаградих се с три оргазъма, просто от скука, но все още съм изпълнена с неудовлетворено сладострастие. Дори се опитах да излъча телепатични вълни. Без никакъв резултат. Навън е прекрасен ден, а аз съм се завряла вкъщи. Затворник на собствената си надежда.

Когато Ейч ми се обажда, едва не изскачам от кожата си.

— Никакви новини, значи.

— Нада.

— Ще излезем да пийнем нещо. Няма ли да дойдеш с нас?

— Не знам. Трябва да свърша някои работи — запъвам се аз.

— Като какви например? Неделя е.

— Просто някои неща.

Ейч въздъхва знаещо:

— Чакаш го да ти се обади, нали? Нищо няма да стане така. Ще се обади, когато се обади. Няма смисъл да хипнотизираш телефона.

Ненавиждам факта, че ме познава толкова добре.

— Знам. Заета съм. Ще ходя до фитнес клуба — блъфирам аз.

— Какво?

— Фитнес. Нали знаеш — упражнения.

— Ами както искаш. Знаеш къде сме.

— Мерси.

— Откачалка — промърморва тя и затваря.

Изплезвам се на слушалката. Нямам никакво намерение да ходя на фитнес. По-скоро ще се поразходя.

Разходката е добра идея. Шепърдс Буш не е особено вдъхновяващо място, но поне теренът е чист от влюбени двойки и не забелязвам пияндетата и наркоманите, защото си чета конско. Докато обиколя района два пъги, вече съм се надигнала с достатъчно въглероден двуокис, но съм изработила стратегия.

Доста сложна стратегия при това, но основната идея е следната: Джак знае, че си падам по него. Ако забравим последната идиотщина, която сътворих при първата ни среща, нещата се развиваха чудесно, така че той трябва да е разбрал, че го искам. Но Джак е готин тип и сигурно има една камара неща за вършене. Той е художник. Вероятно е зает. Което обаче не значи, че не мисли за мен. Просто не съм била в програмата му за неделята. Пък и тъй като е твърде готин, сигурно няма да ми се обади до утре. Най-късно във вторник. Пък и Мат сигурно се нуждае от вниманието му. Беше пренебрегнат от своя най-добър приятел на връх рождения си ден и то заради мен. Затова не трябва да се моткам, умислена като гъска, а да се подготвя.

Подготовката е сила.

Решавам да не ходя да пия с Ейч, защото това ще е опит да се поразсея. Вместо това отивам до Бутс в Нотинг Хил и се подлагам на терапия с пазаруване, от която извличам максимално удоволствие. Купувам си момичешки джаджи — козметика за баня на Бадедас, скъп шампоан и балсам с безплатно масло за коса, три лака за нокти, пинцети, пудра, ново червило и кутия разноцветни носни кърпички, коламаска, фондьотен и пакет от двадесет и четири супертънки презерватива за по-истинско усещане.

Чудничко.

Прибирам се вкъщи и започвам да си нареждам къщата. Не се заемам с амбициозни задачи от рода на сваляне на тапетите или запълване с гипс на пукнатините в кухнята, но подреждам книгите си по рафтовете и закачам снимката на мен и Ейч, направена по време на пътешествието ни в Тайланд.

По онова време бяхме две необвързани момичета на лов за забавление и си прекарахме чудесно. На снимката изглеждаме стройни и загорели. Седим на пясъка с гръб една към друга и се заливаме от смях. Тогава пътувахме от остров на остров в продължение на три седмици, но се позадържахме на един плаж. Ейч се изчука два пъти, а аз се влюбих в трима пича едновременно. Суперфантастично.

Сортирам чорапите единаци, така че да съвпадат поне по цветове и подреждам тениските, които висят на терасата от две седмици. Изненадана съм колко бързо минава времето. Харесва ми да съм жена с мисия.

Пълня ваната догоре и провеждам изпитателен оглед на тялото си в огледалото в коридора. Гола не изглеждам толкова зле, поне в собствените си очи. Но как ще изглеждам през очите на Джак, ето това е въпросът. Да го кажем по този начин — ако направя стриптийз на обществено място, хората ще си поискат обратно парите.

Време е за диета.

И в мига, в който си помислям това, остро усещане за глад пронизва стомаха ми като светкавица и мозъкът ми внезапно се изпълва с видения на всички вкусни и нездравословни храни, които искам да изям веднага. Трябва да вляза във ваната, за да ги залича от мислите си. Лежа сред благоуханни изпарения с освежаваща маска на лицето си и си представям колко различно ще изглеждам след една седмица.

Прекарвам вечерта в добродетелно гризане на сухари и четене на книга на име „Силните жени“, която някой ми подари на миналия рожден ден. Много е интересна.

В понеделник сутринта ставам преди будилника да иззвъни, което ми се случва за първи път. Толкова освежаващо е да станеш преди седем часа. Птичките чуруликат, слушам новини по радиото — това е част от намерението ми да живея в хармония с околния свят. Важно е да знаеш какво става около теб.

След втората чаша чай измъквам „Силните жени“ изпод леглото и се позиционирам пред огледалото в банята. Време е за малко позитивно мислене.

— Аз съм уникална, състрадателна и обичлива личност — чета на глас, след което проверявам изражението си да видя дали се е сверило с току-що казаното.

— Аз съм силна жена. Мога да променя света, в който живея — поглеждам пак в огледалото.

— Изглеждам чудесно, чувствам се чудесно. Обичам се… И Джак ще се обади днес — добавям за всеки случай, преди да затворя книжлето и да си изчистя зъбите.

Измъквам кантара и се претеглям. От снощи съм качила едно кило. Как е възможно? Лишавам се от храна в продължение на повече от дванадесет часа, би трябвало да съм отслабнала поне с пет килограма. Поглеждам се пак в огледалото.

— Изглеждам страхотно. Чувствам се страхотно. Обичам се — повтарям аз, този път с леко заплашителна интонация.

Илейн от „Топ Темпс“, агенцията за наемане на служители на временна работа, ми е намерила назначение в „Бутройд, Картър и Мей“, консултантска фирма на Портланд Скуеър. Рецепционистката им Джанет е във ваканция и аз ще я замествам. Какъв невероятен късмет.

Стоя в асансьора, изпълнена с неясно неудовлетворение. Не мога да повярвам, че пак отивам да замествам някого. Чудя се кога ли и аз ще се сдобия с кариера. Завиждам на хората, които са наясно с избора си на професия. Хората, които казват: „Ще стана лекар“. И го правят. Единственото, което аз мога да кажа, е: „Ще стана?“.

Рецепционистка, умираща от досада, за цяла една седмица. Ето това ще стана.

Имам пет основни правила за първия работен ден на ново място:

• Да открия директната си телефонна линия и да се обадя на Ейч по нея.

• Да намеря игрите на компютъра, тоалетната и кухнята.

• Да издиря човека, който подписва работното ми разписание, и да му направя чаша кафе не по-късно от един час, след като пристигна.

• Да науча името и описанието на големия шеф, за да не се излагам като кифладжийка.

• Никога, никога да не оставам след пет и половина и винаги да излизам в обедна почивка.

Човекът, който трябва да подпише работното ми разписание, се казва госпожица Одри Пейн. Още от пръв поглед я кръщавам Киселите цици. Изглежда не ме харесва особено, но пък тя май не харесва никого. Сякаш е напълно оперирана от чувство за хумор. Правя й кафе и всеки път, когато минава покрай мен, щракам шумно на клавиатурата на компютъра и се правя на страшно заета.

В единайсет и тридесет се обажда Илейн.

— Справяш се много добре, както чувам.

Пак успях да ги заблудя.

Прекарвам обедната почивка на една пейка на Портланд Скуеър. Седя върху дланите си и зяпам гълъбите. Казвам си, че макар да съм поставила нов рекорд по скоростно изяждане на нискокалоричен пилешки сандвич (под една минута), апетитът ми е задоволен и не, не съм гладна. Разпознавам една жена от офиса, която се приближава към пейката, и започвам да ровя неистово в портмонето си, за да не ме заговори. Нямам желание да си контактувам с нея и да отговарям на всички онези до болка познати въпроси относно това защо съм временно наета работна ръка. Веднъж щом се отдалечиш на повече от метър от рецепцията, най-добре е винаги да спазваш границата между нас и вас. Контактите не водят до нищо добро и открих, че отчужденото поведение ме устройва напълно. Така никога не ми се налага да си оставям телефона на непознати хора, да слушам и предавам служебни клюки или да кисна в кръчмата след работно време заедно с тълпа колеги и да плюем ръководството.

Към два и петнадесет стомахът ми гризе черния дроб в знак на протест. Намирам пакет овесени ядки в кухнята и омитам две-три шепи, след което изгълтвам цял литър чай.

Между два и половина и четири и петнайсет нареждам пасианси на компютъра, говоря с Ейч по телефона за стратегията ми да се превърна в Силна жена, като междувременно чопля овесени ядки от пуловера си, подреждам кламерите по цветове и преди да разбера, вече е време да си ходя. Като цяло, ден лишен от стресови фактори.

Но задоволството ми продължава до момента, в който се прибирам вкъщи и установявам, че няма никакви съобщения на секретаря. Измърморвам мотото на Силната жена под душа и отивам да гледам телевизия.

Нищо не се случва. Към полунощ вече съм леко разколебана. Всичко това със Силната жена и упражняването на контрол върху собствения ти живот несъмнено е много хубаво, но се оказва доста скучно.

Вече е вторник, а аз съм спокойна. Измършавяла, съсухрена и изпита, но спокойна.

Прекарвам по-голямата част от деня, чудейки се дали да отида на фитнес. Разбира се, в мига, в който шансът за физическо раздвижване се покачи от нулев на не толкова невъзможен, тялото ми изпада в странно състояние. До обяд вече съм развила преждевременен артрит и усещане за пневмония. Но аз познавам добре тялото си и всичките му трикове. То забравя, че вече съм Силна жена.

Добирам се до фитнес центъра към седем часа. Претъпкано е и се чувствам като излишна резервна част. Какво правя тук? Това със сигурност не е естествената ми среда.

Издокарана съм в изпръскан с боя анцуг — старият ми екип за часовете по физическо от 1984 г., на който възлагах надежди да изглежда ретро и готин (но осъзнавам, че съм се заблуждавала), посивяла от пране тениска и различни чорапи. Синди Крауфорд, изяж се от яд.

Промушвам се край мускулестите мъжаги на лежанките и се качвам на велосипеда.

Само след две минути изпадам до състоянието на пропит с пот парцал. Смъквам се от седалката с усилие и отивам да опитам късмета си на пътеката за тичане. Момичето до мен се е включило в дискмен с космически дизайн и хвърчи по лентата със суперекип на Рийбок. Не изглежда да се поти, от което заключавам, че не може да е толкова трудно.

Без да се смущавам от озадачения поглед, който ми мята, нагласявам скоростта и се опитвам да вляза в нейния ритъм, но краката ми не се движат достатъчно бързо и лентата ме изстрелва назад. Игнорирам подигравателното й подхилване, качвам се обратно на дяволската машина и я нагласявам на пешеходна скорост.

Ходенето е добре. Липсва му припряност.

Концентрирам се върху брояча за калории, които не изглежда да се движи. Сигурно е повреден. След двадесет минути трамбоване съм изгорила точно четиридесет и две калории. Което се равнява на три овесени ядки.

Физическото ми състояние започва сериозно да ме притеснява. Сърцето ми вече намеква, че е време да се измитам оттук. Взимам генералното решение от днес нататък всеки ден да идвам. И ако го направя и карам полека, без да се напрягам, постепенно ще вляза във форма. Няма смисъл, ако се повредя от първия път, нали?

Решавам да опитам лежанката с тежести, но тя изглежда е повредена. Не мога да ги вдигна дори веднъж. Изтощена се пльосвам на дюшека за коремни преси. Успявам да направя само пет, но се успокоявам с мисълта, че всъщност не искам да имам плосък корем. Плоските кореми са толкова демоде.

В седем и тридесет и пет вече съм в съблекалнята, със залепнала за потното ми лице коса. Не изглеждам, а и не се чувствам в най-добрата си форма. Коства ми огромно усилие да се наведа и да си развържа маратонките.

— Ейми?

Бавно поглеждам нагоре. Очите ми се плъзват по белите, меки чорапки, загорелите, стройни крака, перфектно изпънатия ластичен клин, плоския корем и идеално оформените гърди, покрити с лъскав потник, и се спират на усмивката като от реклама на паста за зъби.

Ето го и моя най-страшен кошмар.

Това е Хлои.

— Добре ли си? — пита тя.

— Ъхъ, страхотно — отмятам потните кичури от лицето си. — А ти?

— Супер. Добре ли си прекара на купона на Мат?

Изживявам лек пристъп на паника. Сигурно знае за мен и Джак.

Кимвам тъпоумно. Хей, къде отиде Силната жена?

— Тръгнахте си заедно с Джак, нали?

— Нищо не се случи — изтърсвам аз като последна идиотка.

— Аз чух друго — намигва ми тя закачливо.

Прокашлям се смутено.

— Какво каза той?

Благодаря на бога, че и без това съм алена като домат, та Хлои няма да разбере, че се изчервявам.

— Не много. Беше тотална развалина, като се прибра у Мат. Не бива да му обръщаш особено внимание. Ако си говорим честно, той си пада малко женкар.

— Наистина ли?

— Направо е ужасен. Предната нощ изчукал съседката ми Кати и после я изхвърлил, без едно кафе да й направи. Освен това точи лиги по момичетата, които му позират. Голи. Непрекъснато му се подиграваме за това, но нали ги знаеш тоя тип мъже…

— Да, схванах го — потискам желанието си да я удуша, но може би нещо в тона ми й показва как точно се чувствам.

— Разбира се, не бих те обвинила, ако… нали разбираш… си си паднала по Джак. Той е голям сладур.

— Изглежда го познаваш много добре — промърморвам аз.

— О, още от училище.

— Да бе, вярно. Той ми каза. Забравила съм.

Лъжкиня. Та аз помня наизуст всяка негова дума.

— Всъщност той е добър приятел. Забавен, с чувство за хумор. Трябва да излизаш с нас по-често — усмихва ми се сияйно Хлои.

Изпитвам пристъп на убийствена ярост.

— Супер. Прекарах си чудесно онази нощ. Всъщност канех се да звънна на Мат да му благодаря, но открих, че му нямам номера.

Умно, моето момиче. Много умно.

Хлои разкопчава ципа на чантата си и измъква дебел тефтер органайзер. Зяпам я с влюбен поглед, докато откъсва листче в люляков цвят и надрасква номера със странната си, но очевидно много скъпа писалка, след което ми го подава.

— Мерси — казвам аз и се опитвам да не точа лиги, докато го сгъвам.

Тя се усмихва, навежда се към мен и ме целува по потната буза:

— Чудно, значи ще се видим скоро.

Отдалечава се, но на вратата спира, извръща се и се провиква:

— А, между другото, дадох на Джак твоя номер. Надявам се да нямаш нищо против.

С Ейч ни е нужен пакет чипс и три бири Стела Артоа, докато смелим информацията. Анализираме всеки възможен вариант на интерпретация. Според мен Хлои се опитва да ме предупреди, защото ме харесва и не иска да ме види наранена. Другата възможност е, че изкарвайки Джак истински негодник, иска да го направи по-привлекателен в моите очи. Ейч отхвърля и двете теории. Тя не си пада особено по Хлои. Казва, че Хлои нарочно ме настройва срещу Джак, защото не иска нищо да развали уютния й кръг от приятели, а доколкото ни е известно, тя също си пада по Джак.

Хлои ходеше с един от приятелите на брата на Ейч и според достоверни сведения от разузнаването, се държала като абсолютна кучка. Срещнах я на купон преди около година точно когато връзката клонеше към края си. Тя се натряска и после ми рева на рамото. След това се видяхме още веднъж на сватбата на брата на Ейч и оттогава поддържаме връзка. Харесвам я, но съм съгласна с Ейч, че тя е от онзи тип момичета, които се разбират по-добре с противоположния пол, отколкото със своя собствен.

— Хм — казвам аз със съмнение. — Ако е така, тогава защо ще ме кани да излизам по-често с тяхната компания? И защо ще дава номера ми на Джак?

Ейч свива рамене и поклаща глава.

— Не знам. Не й се доверявам. Но така или иначе, вече нямаш проблеми. Нали ти имаш неговия номер.

— Той също има моя, при това от няколко дни и все пак още не се е обадил, по дяволите.

Тя сръбва замислено от халбата си.

— Сигурна ли си, че наистина го искаш. От думите на Хлои човек може да си извади заключението, че не е много достоен за доверие.

— Просто още не е открил идеалното момиче, това е — усмихвам се аз, но после ми хрумва ужасяваща мисъл. — Ами ако Хлои му каже, че ме е видяла и съм изглеждала като плашило?

— За бога!

— А може би ме е отписал, защото му казах, че си падам по Мат — впускам се в монолог от съмнения и допълнителни причини за мълчанието му, докато Ейч ми заповядва да млъкна и се изправя с опразнената си халба.

— Започва да ми се драйфа от теб — предупреждава ме тя.

На следващата халба Ейч ми дава някои практически съвети.

Казва, че ако е на мое място, ще вземе нещата в свои ръце и ще се обади на Джак. Но не е. На мое място, имам предвид. Много по-смела е. Казвам й, че ако толкова му се иска да се свърже с мен, досега да го е направил. Просто ще се наложи да почакам. Ейч казва, че съм пораженчески тип. Лесно й е да говори така. Нали си има Гев.

Докато дойде време да си ходя, вече съм пияна и изпадам в пристъп на самосъжаление. Джак още не се е обадил, въпреки че Хлои сигурно вече му е казала, че ме е срещнала. Няма да му позвъня. Той първи е разбрал номера ми, така че всичко е в неговите ръце. Каквото и да казва Ейч, никак няма да е гот от моя страна да му се обадя първа.

Мушвам се под завивките със „Силни жени“ и се трупирам моментално.

В сряда се събуждам и откривам, че не мога да помръдна. Всеки мускул в тялото ми се гърчи от болка. Първата ми мисъл е, че снощи съм катастрофирала тежко. Но в следващия миг си спомням фитнеса. Още дори не съм отворила очи, но вече имам чувството, че ме чака много лош ден.

На теория сутрешният ми режим трябва да се развива по следния график:

7:00 Будилникът звъни. Нагласям го да звънне пак след двадесет минути.

7:20 Будилникът звъни пак. Повтарям процедурата.

7:40 На третото звънене се измъквам от леглото. Измивам си лицето. Слагам чайника на котлона. Пълня ваната.

7:45 Пия чай. Рецитирам положителни фрази. Потапям се във ваната.

8:10 Изплувам с измита и добре подхранена коса.

8:15 Изсушавам косата и се опитвам да й придам някаква прическа (опитите обикновено завършват с провал).

8:25 Отварям гардероба и си избирам тоалет за деня. (Гладенето не е задължително.)

8:30 Консумирам купичка овесени ядки или препечена филийка (зависи от това как стои въпросът с млякото).

8:35 Проверявам дали съм облечена подходящо. Почиствам си зъбите. Събирам в торба задачите за деня — дрехи за химическо чистене, обувки за поправяне и т.н. Нанасям грима.

8:40 Проверявам съдържанието на чантата си. Установявам местонахождението на ключовете.

8:45 Напускам апартамента.

Тази сутрин обаче се събуждам в 8:45. Определено лошо начало на деня.

Защо ли всеки път, когато се успя, се събуждам точно в часа, когато би трябвало да тръгна за работа. Странно.

Киселите цици ми изнася лекция на тема точност. Решавам да я отровя. Пренасочвам разговорите не към когото трябва и тотално преебавам деня. През обедната почивка си успокоявам нервите с голям хамбургер с допълнително майонеза. Вече няма смисъл да пазя диета. На кой му пука дали съм слаба.

Прекарвам следобеда в измислени разговори с Джак.

Аз: Ало?

Джак: Здравей, Ейми. Джак се обажда.

Аз (объркано): Кой?

Джак: Нали се сещаш… от онази нощ? Прекарах си чудесно. Ти беше невероятна. Да ти кажа честно, за първи път срещам толкова интелигентна, сексапилна и…

Глупости. Няма начин.

Аз: Ало?

Джак: Здрасти, миличка. Джак се обажда.

Аз (хладнокръвно): Здрасти, как си?

Джак: Самотен без теб…

Буааа. Ще се издрайфам.

И това се повтаря отново и отново. Изрепетирам всички ситуации, освен тази, в която аз му се обаждам. Но към края на работния ден вече така свиквам да си разговарям с него, че съм сигурна, че ще се обади. Невъзможно е едно човешко същество да мисли толкова много за друго, без второто да улови някакъв мисловен сигнал. Нали?

Вкъщи ме чака едно съобщение на телефонния секретар. От Ейч. Казва да й се обадя, след като позвъня на Джак.

Очевидно няма мърдане. Прелиствам няколко страници от „Силни жени“, за да се заредя психически.

„Не раздавайте силата си на околните… Жените, които получават това, което желаят, са винаги проактивни… и т.н., и т.н.“

Втренчвам се в номера на Джак в тефтерчето си. Просто го направи! Направи го, хайде! Вдигни слушалката!

Телефонът на Джак иззвънява четири пъти. Притискам слушалката до ухото си с побелели от напрежение пръсти. Чувствам се толкова уязвима. Звъня в неговия дом.

В този миг се включва телефонният секретар с гласа на Мат.

— Здравейте. Мат и Джак не са тук в момента. Оставете съобщение след сигнала и ние ще се свържем с вас. Пи-и-и-и-и-и-и…

В този миг се случва нещо странно. В езофагуса ми се настанява незнайно откъде пръкнала се катерица.

— Здрасти, обажда се… — започвам аз. И… запек. Толкова съм шокирана от звуците, които излизат от устата ми. Втори опит. — Ейми е.

Хм.

И пак странните звуци. След което прозвучава сигнала за прекъсване на записа.

Току-що собственоръчно оставих най-тъпото съобщение, което някога може да бъде записано на телефонен секретар. В цялата история на комуникациите. И вече не мога да направя нищо по въпроса. Изпускам слушалката сякаш ме е ударил ток и започвам да размахвам ръце. Цялата горя.

Измъквам телефонния кабел от розетката и изключвам секретаря. След което отварям прозореца и запращам „Силни жени“ в градината на съседите.

Четвъртък: направо съм разбита.

Чувствам се като парцал на работното си място. Осъзнах, че проблемът ми е доста по-голям от телефонния секретар на Джак, разраства се и заплашва да погълне целия ми живот. И най-непредпазливо в кризата, която изживявам, нахлува Джоф.

Джоф е консултант в „Бутройд, Картър и Мей“ и се мотае край бюрото ми от началото на седмицата. Това е защото е черната овца на фирмата, момчето без другарчета, последната дупка на кавала. Цялата му личност може да бъде описана само с една дума — кьорфишек. Няма една-едничка привлекателна черта. Носи квадратни очила, има плешиво петно на темето и проблем с телесната миризма.

Показателен за душевното ми състояние е фактът, че когато Джоф ме кани на среща, аз се съгласявам да отида. Отивам на среща с Джоф.

Той ме води на италиански ресторант и си поръчва спагети, които разпльоква по вратовръзката си. Изглежда свръхнервен и в същото време маниакално поласкан, че съм се съгласила да изляза с него. Изобщо не загрявам, защото днес духът ми се рее много далеч от тялото. Разговорът постепенно замира и аз започвам да ръгам злостно лазанята с вилицата си.

— Не изглеждаш особено щастлива — отбелязва Джоф.

Айнщайн пасти да яде! Вдигам рамене:

— Нищо ми няма.

— За какво мислиш? — пита той (глупаво).

И аз му казвам.

Изливам си душата.

Споделям, че според мен хората привличат само хора, които биха могли да привлекат. Например Елизабет Тейлър е привлякла Ричард Бъртън само защото и двамата са привлекателни сами за себе си. А аз съм привлякла Джоф. Това означава, че нивото ми на привлекателност е равно на неговото. А от това, честно казано, ми се драйфа.

Не знам какво ми каза. За първи път в живота си се държа толкова грубо с един почти напълно непознат човек. Взираме се един в друг известно време, след което аз се изсмивам нервно, но Джоф изглежда наистина смутен. С треперещи ръце измъква няколко банкноти от портфейла си, пуска ги на масата и офейква.

За щастие, тъй като никой в офиса не говори с Джоф, той не може да се оплаче от мен и сцените на работното място са ми спестени. Тъй или иначе, прекарвам следобеда в дълбоко разкаяние.

Прибирам се, събрала кураж да включа телефона в розетката.

Моментално майка ми се обажда за едно от нейните „лафчета“.

— Миличка, как е страхотният нов мъж на живота ти? Умирам да разбера…

— Нито е страхотен, нито е мой! — изкрещявам аз.

Какво ми става?

Джак все още не се обажда. Ейч наминава да ме види и двете се сдърпваме, когато отказвам да й позволя да ме измъкне от черното ми настроение. Тя казва, че съм направо жалка и че няма нужда да си го изкарвам на околните. В думите й има смисъл, но аз не съм в състояние да го проумея.

— Нищо не разбираш! — казвам злобно. — Не знаеш какво е да те зарежат още преди първата среща.

Тя обаче ме подхваща от съвсем друг ъгъл:

— Това няма нищо общо с Джак — казва Ейч с вбесяващо спокойствие. — За всичко е виновна работата ти. Или по-скоро липсата на такава. Знаех си, че това ще се случи рано или късно.

— Добре де, работата ми е шибана. И животът ми е шибан. И какво от това? Така ми е било писано. Не умея нищо друго. Пълна трагедия съм.

Но Ейч не се подвежда лесно.

— Това са пълни глупости. Ти дори не опитваш. Имам чувството, че си се отказала. Знаеш, че искаш да се занимаваш с мода, но си прекалено уплашена дори да опиташ.

— О, млъквай. Това беше едно време. Пък и вече е късно.

— Не е късно. Просто си твърдоглава като магаре.

— Ти пък какво разбираш. Нали си имаш готина работа в телевизията и мъж, при когото се прибираш всяка вечер. Знаеш ли изобщо какво е да се чувстваш напълно изгубена и ненужна?

Усещам, че изтървам контрол над нервите си и гласа ми трепери.

— Намирането на мъж няма да разреши проблемите ти, Ейми.

— Благодаря много за съвета, госпожо психоаналитик — задавям се аз. — Знам, че това не е отговорът, но ще е дяволски добро начало, защото си нямаш и представа колко мразя да съм сама и да се боря с… с шибания живот — изплювам аз злостно, но гласът ми се задавя от ридания. — Но ако си забелязала, не мога да сваля никого. Даже и Джоф, защото той е осъзнал истината — че съм ужасна личност и че животът ми е задръстен и… и… че скоро ще съм на трийсет и ще стана кисела, гадна стара мома и… и ще умра дев-дев-девствена-а-а-а…

Ейч ме прегръща силно, отваря кутията с разноцветни носни кърпички, прави ми билков чай и ме слага да си легна. Според нея на сутринта всичко ще бъде наред.

Точно така! Всички да вървят на майната си! Повече никакво хленчене. Писна ми. Изразходвах твърде много енергия в чакане мръсното копеле да се обади. Нужно бе едно-едничко жалко обаждане. Толкова много ли исках от живота? Но не, той е поредното егоистично говедо, с което ме сблъсква животът. Тъй или иначе, повече няма да агонизирам заради него. През тази седмица свалих и пак качих поне две кила, скарах се с всички, включително и с Ейч и за какво? Кажете ми де?

Край. Джак Роситър е вън от живота ми, завинаги. За кой се мисли той? Не знае ли коя съм аз? Трябва да виси под прозорците ми и да моли за среща, да стопява телефонните жици, да превръща апартамента ми в цветарски магазин. И знаете ли какво? Да върви да си го начука! Да си завре тъпите мадами, гъзарски дрешки и артистични глупости в шибания задник.

Божичко, колко съм надъхана днес! Станала съм Тарзан; на кой му трябва лигавата Джейн? Че аз Силна жена ли съм или на жабата циците.

Нямам нужда от мъже. Мъжете с техните смрадливи гениталии, отвратителни нокти на краката и хайфи снобизъм. Че на кой са му нужни? Не и на мен. Не, сър, хич дори!

Заставам на прага и енергично си поемам дъх. Ха! Никога вече няма да позволя някой тъп мъж да ми причини подобно нещо. Край! Днес е последният ден от временната ми работа и ПЪРВИЯТ ДЕН ОТ ОСТАТЪКА ОТ МОЯ ЖИВОТ!

За нещастие се подхлъзвам на стълбите и си насинявам задника.

Но не позволявам това да се отрази на душевното ми състояние и ми се струва, че околните го разбират. В метрото всички ми правят път, а в офиса приветствията замират на устните на временните ми колеги. Преминавам през остатъка от деня с брутална ефективност. Дори подреждам шкафа с канцеларските материали, което определено впечатлява Киселите цици.

Точно в пет и половина й подавам листа с отчетената работа. Тази част от работата си мразя най-много. Хората обикновено вдигат такъв шум около подписването на проклетата хартийка, заяждат се за часовете и те карат да се чувстваш като престъпник с условна присъда. Но не и днес. Киселите цици ме обхожда с поглед от главата до петите, докато стоя край бюрото й.

— Благодаря ти за усърдието, Ана. Трябва да кажа, че днес беше особено прилежна.

— Всъщност името ми е Ейми. И няма защо.

— От следващата седмица вече няма да имаме нужда от теб. Джанет се връща от отпуска, но ще ти се обадя, ако изникне нещо.

Всъщност не го мисли, но на мен не ми пука. Изчезвам оттук.

Запътвам се с бавна крачка към офиса на „Топ Темпс“. Илейн дава обичайното петъчно парти за всичките си сътрудници и е невъзможно да го избегна, защото трябва да й оставя листа с отчетените часове работа. Целта на тези купони е да ни накара да се чувстваме като едно голямо семейство, а не като ненужната измет на трудовия фронт, за каквито изглежда ни мисли целият свят. Купоните на Илейн са доста неприятни събития. Та ние не изпитваме уважение към самите себе си, какво остава пък една към друга.

В офиса цари тропическо настроение. На рецепцията лежи плато с апетитни сандвичи, няколко бутилки с безалкохолни напитки и кашонче евтино вино. Илейн изглежда е опразнила поне половината, защото очната й линия вече е размазана и очертава идеално торбичките под очите.

— Хайде, хайде, остани поне за едно питие — заваля тя и набутва листа, който й подавам, в чекмеджето си.

Отклонявам поканата и казвам, че ще излизам. Тя казва, че ще ми се обади за една работа другата седмица.

Използвам телефона в офиса, за да оставя съобщение на мобилния телефон на Ейч. Казвам й, че няма избор, защото тая нощ ще купонясваме.

И ще се лее кръв.

Докато изкачвам стълбите си тананикам, възбудена от перспективата за купона, който се очертава — две сами момичета, на лов за забавления. Ще се освиним. Даже свръхосвиним. Заслужавам го. Нищо не може да ме спре. Вече контролирам съдбата си.

Мушвам ключа в ключалката. Дори няма да погледна телефонния секретар. Няма да му направя удоволствието да ме види как се връзвам. Пък и, честно казано, хич не ми пука. И десет съобщения да има от Джак-да-ти-го-начукам-Роситър, ще ги изтрия всичките. А ако се обади отново, ще му кажа да иде да се гръмне.

Телефонът започва да звъни в мига, в който отварям вратата. Страхотно, това ще е Ейч, готова с програмата за вечерта. Вдигам слушалката и изчуруликвам бодро:

— Ало!

Следва кратка пауза.

— Здрасти, Ейми. Джак е. Чудех се какво ще правиш тая вечер.

Нещата отиват на зле. На много, много зле. Знам, че само за две секунди ще разруша това, което Движението за освобождение на жените е съградило за цели двадесет години. Но съм толкова щастлива да чуя гласа му. Толкова патетично щастлива, защото все пак се обади, че се чувам да казвам, и то далеч по-ентусиазирано, отколкото ми се ще:

— Нищо. Защо?

3
Джак

Обаждането

— Нищо. Защо?

Е, защо е лесната част. Със „защо“-то мога да се справя със затворени очи и вързани на гърба ръце. Защото е петък вечер, а аз съм сам у дома. Защото, Ейми, макар миналата седмица да ми каза, че си падаш по Мат, аз още се надявам да си падаш поне мъничко и по мен. Защото не съм правил секс от цяла седмица, а ти — от шест месеца. И защото, следователно, имаме нужда един от друг. А, да, и защото си падам по теб.

Но „нищо“… това е малко по-трудно. То ми идва малко неочаквано. Твърде откровено е. Искам да кажа, в играта, която подхващаме, има определени правила. Има си упътване, а в него — инструкции. Има някои неща, които необвързаните хора правят и неща, които не правят. Първите са:

• Срещаш някого на купон, получава се зацепване и завеждаш въпросния някой в списъка с ПМЧ (Потенциален материал за чукане).

• Понякога в петък вечер се чувстваш самотен и изоставен от приятелите си и прелистваш списъка с ПМЧ в търсене на подходящ кандидат.

• Решаваш да се обадиш на кандидата и да му предложиш среща.

Но необвързаните не правят следните неща:

• Никога не вдигат телефона лично, защото знаят, че секретарите, както и ротвайлерите, съществуват, за да ги охраняват от вмешателства в личния им живот.

• В никакъв случай не вдигат телефона, когато са сами вкъщи в петък вечер, да не би този, който им се обажда да помисли, че социалният им живот си е изпял песента.

• Не потвърждават това впечатление, като отговорят „Нищо“, когато биват запитани какво смятат да правят същата вечер.

Наш свят дълг е да спазваме тези правила, защото те са измислени да защитават статута ни на Необвързани хора и съставляват Декларацията ни на независимост.

Но явно ти, Ейми, не познаваш правилата. С една-единствена дума успя да срутиш цялата система от условности. Хвана ме по бели гащи. И не ми оставяш никаква възможност, освен да превърна това „нищо“ в „нещо“. Протягам ръка за цигара и се мятам на облегалката на креслото.

— Виж ти, пък аз тази вечер трябваше да работя. Имах да завърша един портрет до неделя, за петдесетия рожден ден на човека. Само че го свърших преди час и… и… не знам… Много ми беше хубаво с теб миналата седмица. Добре се позабавлявахме, нали разбираш, и си помислих, че може да го повторим. Затова ти звъннах. Да видя какво правиш, какви са ти плановете за вечерта… нали, таковата…

— На среща ли ме каниш, Джак?

Директна. Чудесно. И аз мога да бъда директен.

— Ами… да, и така може да се каже.

— Окей.

— Окей като „Окей, ще си помисля“ или окей като „Окей, да го направим“.

— Окей като „Окей, помислих си. Хайде да го направим“.

Това как ме имитира ме накара да се усмихна.

— Добре, тогава ще резервирам маса в някой ресторант. Ако искаш първо може да пийнем нещо.

— Искам.

Пак се усмихвам.

— Знаеш ли „Закс“?

— Разбира се.

— Да се видим там около осем, става ли?

— Окей, до осем часа.

Затварям и оставам с чувството, че току-що съм заредил нов пълнител в пистолета си, след като съм изстрелял без остатък предишния. Но иначе, като се абстрахираме от ускорения ми пулс, съм окей. Оцелях през истински телефонен разговор на живо. Всичко мина гладко. Ейми бе приятелски настроена и звучеше сякаш наистина се радва да ме чуе. Поканих я на среща и тя се съгласи. Ще се видим. Тази вечер. Значи резултатът е едно на нула за Били хлапето срещу Страшната Джейн.

Но след това прозрението ме удря челно: Боже мой, та аз отивам на среща! Среща! С пийване и вечеря. И сладки приказки с почти непозната жена в продължение на часове. Престанах да се подлагам на подобни преживявания веднъж щом разбрах, че има и други, по-прости пътища към секса.

Защо, по дяволите си играя с огъня?

Спокойно!

Дръпвам мощно от цигарата си и се опитвам да си самовнуша, че ситуацията не е толкова страшна, колкото изглежда. Ейми е симпатична. Привлекателна. Забавна. Плюс това аз наистина искам да я видя. Щях ли иначе да й се обадя? И освен това не е като да не я познавам. Все пак прекарах цяла нощ с нея, нали? Освен това ми е навита. И щом се съгласи да излезе с мен, значи не може да си пада по Мат. Затова е съвсем естествено да изляза на среща с нея.

Вината за странната посока, в която се развива вечерта ми, отчасти е на Хлои. Взирам се в листчето в ръката ми — почеркът на Хлои, номерът на Ейми. Хлои ми го лепна на челото в понеделник, след като й писна да ми слуша оплакванията във връзка с все още неразрешената ситуация Маккълън. Каза, че трябва да звънна на Ейми, защото съм просто объркан и едно чукане без усложнения ще ми избистри главата. След това Ейми — почти сигурен съм, че е била именно тя — се обади и остави много странно съобщение на телефонния ни секретар в сряда вечер. Сигурно и това дължа на Хлои. Не ми идва наум кой друг би посмял да го направи. Тя си умира да ни урежда с Мат, защото иска момчетата й да са щастливи. А ние й връщаме услугата, като от време на време я чифтосваме с някой приятел.

Понякога се чудя дали няма да е по-разумно, ако с Хлои не теглим шута на посредниците и не подходим един към друг директно. Пък да видим какво ще излезе. Не е като да не съм го обмислял и да не флиртуваме един с друг. Веднъж, скоро след като скъсах със Зои, говорихме за това с Мат. С Хлои се напихме зверски предната вечер и тя се трупира до мен в леглото ми. Мат ни събуди с кафе и откри най-добрата ми приятелка, сгушена в обятията ми. След като тя си отиде, той ме попита дали се е случило нещо, на което отговорих отрицателно. Мат поиска да знае защо и аз му обясних, че я обичам, но никога не бих могъл да се влюбя в нея. Същото се отнасяше и за него — та тя ни беше приятелка. Нищо нямаше да излезе. Пък и вече я познавах твърде добре. Къде отиваше тръпката на откривателството? Не знам дали Мат ми повярва. Та аз самия не бях сигурен дали си вярвам.

Поглеждам стария стенен часовник над бара. Шест и половина. Време е да се залавям за работа.

Отивам в спалнята на Мат, отварям гардероба му и за сетен път се поздравявам с късмета си да имам приятел, който няма проблем със споделянето. Трябва да му се признае — момчето има дрехи за всеки случай: костюми за официални вечери, смокинг, фракове, маркови ризи, джинси и пуловери. Да дойдеш тук е все едно да излезеш на пазар със златна кредитна карта — просто избираш. (Винаги гледайте съквартирантът ви да е ваш ръст и размер.) Само се моля покрай всичките тези изобилни служебни вечери, да не се превърне в разплут дебеланко. Това ще ме остави беззащитен на модния фронт. Вероятно ще се наложи да мина на тежка диета, за да го настигна на килограми. Или да си намеря истинска работа и да се снабдя с лична златна кредитна карта. А до края на годината — срокът, който съм си дал да постигна успех като художник — това просто няма да се случи. Подбирам одеждите и минавам към банята.

Много момичета, които познавам, разглеждат хигиената като проблем от войната между половете — жените си падат по нея, мъжете — не. Точка по въпроса. И до известна степен са прави. Оставете един мъж да се грижи за себе си в продължение на година. Отрежете го от цивилизацията и, което е по-важно, от перспективата да прави секс. Направете всичко това и бъдете сигурни, че той ще се занемари тотално. Чорапи и слипове ще бъдат носени на ротационен принцип, без да се перат, докато не започнат да предизвикват обриви и сърбеж или миризмата им не надделее над уханието на неопакованото сирене в хладилника. Малки Сахари от прах ще се образуват по всички открити повърхности и ще се разрастват необезпокоявани. Печката ще заприлича на сцена на тежко пътнотранспортно произшествие.

Но върнете същия мъж в нормалната му жизнена среда и сюжетът на историята ще претърпи неочакван обрат. Дайте му среща с жена с десет процента шанс за чукане и той ще приложи върху себе си повече дезодоранти и лосиони за тяло от Клеопатра. Според мен цялата работа се заключава в следното: за мъжете хигиената е сексуален въпрос. Ако си чист, ще чукаш. Съвсем просто е. Вземете например младите мъже, които се намират на този етап от еволюцията, в който мислят, че ако чорапите не лепнат, значи може да се носят. На тях не им пука колко са мърляви или как миришат. Ако в радиус от десет метра има кучешко лайно, те няма да пропуснат да се овъргалят в него. Чак когато узреят сексуално, схващат дълбокия смисъл на личната хигиена. Забелязват, че ако миришат, момичетата ги отбягват. Колкото и да не ги бива в математиката, внезапно се оказват способни съвсем сами да разработят следните сложни уравнения: лош дъх и неизмити зъби равно на липса на целуване; отсъствие на хигиена на долната част от тялото равно на липса на секс.

Аз с нищо не съм по-различен. Да вземем тази вечер например. Пък и шансовете ми съвсем не са само десет процента. Петдесет е по-близо до истината, така както виждам нещата. Ако си изиграя правилно картите, вечерта може да приключи изключително успешно. А за да подготвя почвата за това, аз се отдавам на задължителните хигиенни занимания. Взимам си душ, изтърквам се старателно, бръсна се, оправям си косата, измивам си зъбите, изчиствам си ушите, изрязвам си ноктите, обливам се в лосион за тяло и нанасям премерено количество афтършейв. След което се обличам: боксерки, чисти чорапи и дрехите на Мат (изпрани и изгладени, както винаги). Проверявам вида си в огледалото, усмихвам се така, както ще го правя с Ейми по време на вечерята. Цялостното впечатление? Поразен съм. Нека се надяваме, че ефектът върху нея ще бъде същият.

Слизам долу, отварям си една бира и пускам музика. „Закс“ е на две крачки, така че няма нужда да се юркам. Остава ми само да избера ресторант и да резервирам маса. Някъде, където е забавно и (по необходимост) не много скъпо. Някъде, където да се отпуснем и да се посмеем. Или това щеше да ми остава да свърша, ако вече не го бях направил. А аз съм. Преди четири часа, още преди да ми бе хрумнало да звъня на Ейми. Преди четири часа, към края на втория сеанс с Маккълън. Преди четири часа, когато реших да запазя маса в Хот хаус, предполагайки, че Маккълън си пада по подобни заведения. Преди четири часа и само час преди да осъзная за втори път само за две седмици, че тя още не е готова да го направи с мен.

Връх Маккълън — базовият лагер

Маккълън позвъни на вратата точно в десет тази сутрин. Този път бях готов за нея. Никаква Катрин Брадшоу, която заплашително да се мотае на автобусната спирка пред къщата. Никакво недоспиване, което да ми връзва езика. Никакъв махмурлук, който да кара мозъка ми да пулсира болезнено. С други думи — нищо, което да възпрепятства моя втори опит за покоряване на връх Маккълън.

Когато отворих вратата, тя ме целуна (по бузата) и дори ме прегърна (платонично). Началото бе окуражаващо. Неточно страстно, но така или иначе първият контакт бе установен. Настроението й също се намираше във високия регистър. Пълна липса на смущение, смръщени вежди и чупене на пръсти, за разлика от миналата седмица. Изпихме по едно кафе, побъбрихме за някакъв купон, на който била ходила с Кейт през уикенда, обменихме актуални клюки. Все едно се знаехме от години. След това отидохме в ателието, където тя се съблече без следа от стеснение и зае мястото си на кушетката. А ако дотук всичко бе добре, това, което се случи по-късно, когато направихме малка почивка за едно питие в градината, ми хареса още повече.

Слънцето напичаше като лампа в солариум от безоблачното, сапфиреносиньо небе. Маккълън седеше до мен на една от трите дървени пейки в градината. Върху себе си имаше само хавлия (моя) и чифт маркови слънчеви очила (на Мат). Четири наскоро опразнени бирени бутилки лежаха на пожълтяващата трева в босите ни крака и блещукаха под ослепителните слънчеви лъчи. Сенчест диск, хвърлян от чадъра, поставен в центъра на старата дървена маса пред нас, охлаждаше кожите ни. На пейката стоеше цяла кутия, пълна с лед и бирени бутилки. Измъкнах две и ги отворих о ръба на масата, подадох едната на Маккълън, надигнах другата към устните си и отпих.

Обърнах се с лице към нея. Тя си запали цигарата и втренчи невиждащ поглед в градината. Тогава установих, че има лунички. Никак не бе изненадващо, че не ги бях забелязал преди, въпреки часовете, прекарани в изучаване на тялото й на закрито. Все пак други особености от неговата топография бяха привлекли вниманието ми. Освен това луничките бяха едва забележими. Не от яркия, весел тип, който те изкушава да вземеш химикалката и да им нарисуваш другарчета, а от онзи, който те навежда на мисълта, че могат да бъдат отнесени като конфети и от най-лекия повей на вятъра. Тя се извърна към мен, а тъй като не исках да ме хване, че я зяпам, сведох очи към босите си крака.

Нямаше място за съмнение. Това бе идеалният момент. Аз и тя, спокойствие, слънце, бира. По икономически причини през последните три години не си бях позволявал ваканции, но именно това бе ситуацията, която виждах в сънищата си през десетките студени нощи без топло тяло, което да притискам към себе си. Това бяха цветовете, които отмиваха тъгата. И макар че не лицето на Маккълън виждах до себе си насън, и нейното щеше да свърши работа.

— Е — обърнах се пак към нея. — Разкажи ми за твоя мъж.

— Защо?

— Любопитен съм, това е всичко.

Което очевидно е на светлинни години от истината, само истината и нищо друго, освен истината.

Съществуват две философски школи по въпроса за повдигане на темата за партньорите с някого, на когото си хвърлил око — пасивната школа и активната школа. Първата поддържа теорията, че колкото по-рядко споменаваш партньора на събеседника, толкова по-малко мисли за него той. А колкото по-малко мисли за него, толкова по-големи са шансовете да започне да мисли за теб. А веднъж щом това се случи, успехът ти е в кърпа вързан. Според активната школа обаче, най-добре е да се действа директно. Повдигни въпроса за приятеля от самото начало и моментално ще разбереш срещу какъв противник се изправяш. Аз лично съм поддръжник на този подход. Спестява време.

Тя се усмихна. Не знам дали защото предположи, че въпросът ми е част от стратегията да я сваля, или защото само мисълта за приятеля й я караше да разцъфва в усмивки. Естествено, надявах се да е първото.

— Не знам откъде да започна.

— Защо не от началото?

И така тя ми разказа всичко. Каза, че името му е Джонатан, но всички го наричат Джонс. Че са се запознали в училище, когато била на седемнайсет. Че е красив и е вокал на рок банда. И точно когато посягах към торбичката за повръщане и се проклинах наум за това, че съм пропускал лекциите на професора от пасивната школа, Люк Скайуокър внезапно се трансформира в Дарт Вейдър. Усмивката на Маккълън премина в смръщена гримаса и тя вдигна завесата пред Тъмната му страна — пристрастяването към кокаина, който не можел да си позволи; параноята; ревността; собственическия му инстинкт; непоносимостта му към приятелите й; сцената, която ще направи, ако разбере, че гаджето му ми позира.

Интересно как всяко зло е за добро — зависи само от гледната точка. Колкото повече лоши неща разказваше за него тя, толкова по-добре се чувствах аз. Божичко, та аз направо заобичах това момче като роден брат.

И точно тогава тя каза:

— Не знам, понякога се чудя какво правя още с него.

Което ме накара да си помисля: „Наземен контрол, проблемът е отстранен“.

Но след това Маккълън каза:

— Това беше голяма глупост. Не исках да го кажа. Аз обичам Джонс.

Хвърли обвинителен поглед към бирената бутилка и поклати бавно глава:

— Слънце и алкохол — убийствена комбинация. Моментално ме удря в главата. Забрави какво ти казах.

Което ме накара да си помисля: „Наземен контрол до екипажа в самолета. Нещо не е наред“.

Затова направих решителната стъпка — подхвърлих й сценария „В най-лошия случай“ — перспективата за брак.

— Мислиш ли, че накрая ще се омъжиш за него?

Тя вдигна рамене. Кой би могъл да я обвини — и аз щях да направя същото, поставен в подобна ситуация.

— Не знам — отвърна тя. — Може би. Но не още.

— Защо?

Тя помисли няколко секунди, след което отговори предпазливо:

— Още съм млада за това.

— Той ли е първият истински мъж в живота ти?

— Какво имаш предвид?

— Първият мъж, с който си по-дълго време.

— Първият и единственият…

— Как така?

— Никога не е имало друг.

Трябва да ви призная, че бях шокиран.

— Майтапиш се!!!

Тя се обърна и ме погледна право в очите.

— Не.

— Никога ли не се, нали се сещаш…

— Какво?

— Ами, чудиш… как би било с друг мъж?

Маккълън се наведе и загаси цигарата си в тревата.

— Понякога.

— Кога?

— Не знам.

Поглеждам я по онзи особен начин, при който няма нужда от думи — очите са достатъчно красноречиви.

— Като например сега?

— Може би.

Това е. Готова беше. Усмихнах се, присвих очи и нанесох окончателния удар:

— Може би да или може би не.

— Може би не знам.

Тя запали втора цигара. Димът бавно се изля от съвършено очертаните й устни.

— Ами ти? Имаш ли си приятелка?

— Не.

Двамата се взирахме един в друг в мълчание, докато тя си допуши цигарата, а аз си изпих бирата. Всичко се заключаваше в следното — Маккълън все още не бе взела решение, но бе близо, толкова близо, че чак се разтрепервах. Но ако не сега, то кога? Тази вечер. Трябваше да е тази вечер. Така както седях и се взирах в нея, просто не можех да понеса мисълта, че няма да е тази вечер. Ресторант. Още малко разговор. Игри на думи и увъртания. И след това — решението.

Докато тези мисли препускаха през главата ми, очите ми не спираха да обхождат тялото й. Ех, само да не беше тази хавлия. В този миг осъзнах, че в някои случаи човек сам може да си бъде дух във вълшебна лампа — може да накара собствените си желания да се сбъднат.

— Хайде — казах аз, — почивката свърши. Да се връщаме на работа.

И точно това направихме. Докато Маккълън се настаняваше на кушетката, аз отидох в кухнята, хванах телефона и се обадих на Мат, да му кажа, че тази вечер няма да отида на купон с него, както се бяхме уговорили по-рано. След това позвъних в Хот хаус и резервирах маса за двама. Но това, което не осъзнах, бе, че Маккълън е още по-запален фен на разтегления флирт, отколкото подозирах. Това явно щеше да е продължителна и сериозна кампания, а не няколко часа изчакване. Защото отговорът й на поканата ми за вечеря бе следният:

— Много мило, но не тази вечер. Джонс ще дойде от Глазгоу утре и трябва да ставам рано, за да го посрещна на гарата.

Целуна ме за сбогом на прага (отново по бузата) и докато я наблюдавах как се отдалечава по улицата, осъзнах какъв беше проблемът ми — макар, че очевидно си падаше по мен, тя все още си падаше и по Джонс. И докато не започнеше да си пада повече по мен, отколкото по Джонс, нямах никакъв шанс да я сваля. В случая просто трябваше да чакам и да наблюдавам. Което и щях да сторя.

С бинокъл.

Ден и нощ.

Без почивка.

Това нямаше да е първата игра на изчакване, която щях да играя.

* * *

Признания: №3 Садомазохизъм

Място: моята спалня, къщата на Мат

Време: три часа сутринта, тринайсети април, 1997 г.

Мат винаги ме предупреждаваше да не повтарям. Разсъжденията му по въпроса могат да бъдат обобщени по следния начин:

• Целият смисъл на секса за една нощ е, че трае само една нощ.

• Повторяемостта води до пораждане на близост.

• Близостта разрушава статута на необвързаност.

Точно в този момент се научих да възприемам мнението му по въпроса като меродавно.

Ето ме и мен значи, проснат по гръб на леглото, гол както ме е майка родила. Седнала върху ми, също тъй гола, бе Хейзъл Аткинсън. С нея се бяхме запознали на новогодишен купон у Бари. В ранните часове на новата година се завлякохме в една от стаите на горния етаж и заключихме вратата зад нас. Измъкнах се оттам в около седем часа сутринта на следващата сутрин и настоятелно замолих Мат да стане и да ме върне в Лондон колкото се може по-бързо. Не че нощта бе минала зле — точно обратното. И не че не харесвах Аткинсън, даже много я харесвах. Просто всичко бе много странно.

Аткинсън изпитваше увлечение по сексуални занимания, които хора от поколението на родителите ми биха нарекли предпазливо „ексцентрични“. Или, да го кажем по друг начин — тя обичаше да връзва мъжете и да ги кара да пищят. Аз също не съм някой праволинеен мухльо. Винаги съм повече от щастлив да помогна на хората да постигнат сексуалните си фантазии, дори ако това понякога значи да прескочим границите на допустимото от психологическа гледна точка. Така че на онова новогодишно парти й позволих да ме върже и, може да се обзаложите, доста попищях. Най-доброто, което мога да кажа за преживяването, е, че бе доста образователно. Но, също като латинския в училище, не бе нещо, в което ми се прищя да се специализирам. Краен резултат: не отговорих на десетките обаждания от Аткинсън и много старателно избягвах всеки купон, на който знаех, че тя ще присъства.

Какъв идиот, а?

В единадесет часа и двадесет минути вечерта на дванадесети април 1997 г. кого мислите, че зърнаха замъглените ми от алкохол очи на бара в Клаксън? Самата Хейзъл Аткинсън — страхотно парче, свободно на вид и в момента взиращо се право в мен. В една нормална ситуация щях да си плюя на петите, без да спирам да се оглеждам. Бари ми беше казал, че вследствие стриктната ми техника на отбягване Аткинсън бе започнала да ме разглежда като нещо по-нисше от амеба в еволюционната верига. Но в случая бях пиян и през последните няколко часа ме бяха пращали на майната ми толкова много пъти, че мисълта за сваляне тотално се бе изличила от съзнанието ми. Така че, когато тя се приближи и ме заговори, като очевидно никак не ми бе ядосана, какво ми оставаше да направя, освен да я поканя у дома?

И така се връщаме на сцената в леглото.

Тя завърза ръцете и краката ми за рамката, но аз запазих хладнокръвие, защото знаех много добре какво следва. Малко наказание и изкупление. Доста мръсни приказки. Тя щеше да ми заповядва какво да кажа и аз щях покорно да го казвам. След което щеше да дойде съществената част — сексът, учудващо и приятно праволинеен.

За съжаление Аткинсън смяташе другояче.

— Ха така, мухльо! — рече тя отмъстително. — Сега ще ти дам урок, който няма да забравиш.

Дотук нищо ново.

— Бях лошо момче, нали? — подхванах аз играта, макар че ситуацията ми се струваше точно толкова нелепа колкото и първия път. — Аз съм лошо кученце и трябва да бъда обучено.

— Даже не знаеш колко си прав — озъби ми се тя свирепо. — Кога каза, че се връща от Бристъл Мат?

— Защо?

— Просто ми кажи.

— Утре сутринта — отвърнах аз, объркан. — Около девет.

Тя си погледна часовника.

— Седем часа. Добре. Може и да оцелееш.

— За какво говориш?

Тя не отговори, само стана от леглото и започна да се облича.

— Знаеш ли какъв ти е проблемът, Джак? — рече Аткинсън, докато си нахлузваше обувките. Опитах се да си освободя едната ръка, но не можах. Опитах и другата, а после и краката. Безуспешно. Чорапите, с които ме бе завързала, бяха много здрави. Тя се изправи: — Ядоса неподходящото момиче.

С тези думи тя излезе от стаята, а няколко секунди по-късно чух затръшването на входната врата.

Зачаках.

И скоро просветлението ме озари.

Устата ми пресъхна.

Почаках още малко.

После доста.

Тя нямаше да се върне.

Много мисли ми минаха през главата тази нощ. Едва ли някога през живота си съм разсъждавал толкова концентрирано. Повечето мисли бяха глупави — параноя, че ще умра така вързан или че Мат никога няма да се върне, или че Аткинсън ще го направи, въоръжена с камшик и електрически трион. Но Голямата мисъл, която наистина не ми даде мира, бе следната: ако умра сега, ще умра, без да съм намерил човека, с когото искам да прекарам остатъка от живота си. Тя също щеше да се скита сама по света, без да ме е открила. И виновен за това щях да бъда само аз. Вероятно това бе урокът, на който искаше да ме научи Аткинсън.

Най-накрая Мат се появи на прага и се втренчи в мен със смаяно изражение.

— Не го казвай — изграчих аз.

— Какво да не казвам?

— „Аз нали ти казвах.“

Той седна на леглото и започна да развързва краката ми.

— Аткинсън ли?

— Ъхъ.

— Аз нали ти казвах.

Излизането

Чувствам се доста особено, докато вратата на къщата на Мат се затваря зад гърба ми. Сякаш нещо се е сгушило в стомаха ми. Нещо перушинесто. Което ме гъделичка. Първо отдавам усещането на факта, че следобеда пих на празен стомах, и решавам да мушна един пакет чипс по път. Но накрая разпознавам какво е всъщност — нерви. Нерви и вълнение. Причината е очевидна — Ейми. Или, по-точно, това че излизам на среща с Ейми. Колкото и да не ми се ще, това е единственото възможно обяснение. Изпитвам интерес. Към нея. Към това какво ли ще представлява една среща с нея. Интересно ми е дали още съм в състояние да свалям и да изпитвам удоволствие от това.

При „Закс“ е страхотно. Обичам това място. Честно ви казвам, ако Закс беше жена, хич нямаше да ми дойде наум да се срещам с Ейми там тази вечер. Защото щях да съм женен за Закс и да отглеждам малки заксчета на някой далечен, самотен остров. Цялото заведение е в уютни малки масички, големи кушетки, широки пространства, приглушена светлина и готина музика. А върхът на сладоледа е, че е само на две крачки от къщата на Мат.

Петминутна разходка и съм право там, подранил и бодър. Още е седем и половина, сравнително спокойно за петък вечер, но все пак е доста рано. Всички онези хора, които имат истинска работа, сигурно още са вързани в капана на задължителното питие след края на работния ден и не могат да се измъкнат, за да се върнат към личния си живот.

Сканирам набързо масите и избирам една в ъгъла — по-далеч от билярдната маса, не твърде близо до тонколоните. Мятам якето на Мат върху облегалката на стола до стената. Ейми ще седи точно срещу мен. Така визуалното й поле ще бъде ограничено до мен и тухлената стена, което пък ще ми даде доста добри шансове да се превърна в център на вниманието й.

Взимам си портфейла и отивам на бара, за да побъбря с Джанет, собственичката на заведението. А Зак? Веднъж попитах и ми бе отговорено. Зак е бившият съпруг на Джанет, който избягал със секретарката си. Джанет го одрала яко в съда, купила този бар с парите му и го нарекла на негово име, просто за да е сигурна, че я е разбрал. През трите години, от които датира нашето познанство, Джанет е все на тридесет и шест и не показва признаци на остаряване. Забавна е, някои биха казали дори ексцентрична и ние подхващаме разговора оттам, откъдето го оставихме миналия четвъртък, сякаш са минали само пет минути откакто сме се разделили. Пия втората бутилка Лабат, която Джанет дарява на Фонда на гладуващите художници, когато чувам зад себе си глас.

Гласът казва:

— Здравей, Джак.

Проверявам изражението на Джанет.

На него е изписано:

— Голям си късметлия, Джак.

Обръщам се и виждам, че е права — наистина съм късметлия.

Зад мен стои Ейми. На лицето й сияе една от онези сърдечни усмивки, които просто те карат да се усмихнеш в ответ. Последния път, когато я видях, покрай цялото това изперкване по повод липсата на сексуален живот и невероятното й признание, че си пада по Мат, красивите й устни бяха сгърчени като (поради липса на по-приемливо сравнение) двойка съвкупяващи се охлюви. Сега със задоволство мога да отбележа, че на тях направо е изписано „целуни ме“. Издокарана е в интересна къса черна поличка и сива прилепнала блузка. Изглежда добре. Сериозно. Наистина красива. И самоуверена. Не сваля очи от моите, от което нервното напрежение отново свива стомаха ми. Усмихвам се и внезапно дар словото ми се завръща с гръм и трясък.

— Здрасти, Ейми. Изглеждаш страхотно.

— Благодаря. И аз се радвам да те видя.

— Какво ще пиеш?

— Водка с тоник.

— Ще искаш ли лимон? — пита Джанет, докато смесва питието.

— Малко лимонов сок, благодаря.

Джанет изстисква резенчето в чашата и я подава на Ейми. Посягам за портфейла си, но Джанет, бог да я благослови, махва с ръка и казва:

— Не се притеснявай, ще ти го пиша на сметката.

— Благодаря — отвръщам аз и наистина съм изпълнен с благодарност. Отбелязвам си наум: да дам на Джанет картината, която й обещавам от толкова време. Приятелството си е приятелство, но вече съм й задлъжнял до уши.

Ейми и аз се взираме един друг в продължение на няколко секунди, след което тя отпива от питието си и се извръща, за да огледа бара. Странно е как човек може да прекара цяла нощ с някого и да слуша сърдечните му словоизлияния в малките часове на нощта и все пак при следващата им среща между двамата да настане мълчание, наситено с неудобство. Просто говори, казвам си аз. Прогони мълчанието с думи.

— Оставил съм си якето ей там — посочвам й масата аз.

Отиваме и сядаме, и двамата палим цигари, вдишваме и издишваме. Надигаме чашите и отпиваме. Накрая тя промълвя:

— Май трябва да започна с извинение.

— За какво?

— За това, че се държах като пълен идиот миналия петък.

Сега е мой ред да не се съглася и да изрека задължителната реплика: „Глупости, какво говориш!“. Тя изглежда искрено смутена и притеснена, така че от моя страна ще е кавалерско да постъпя точно така. Кавалерско, но безсмислено. Ейми просто ще си помисли, че съм свикнал да бъда кошче за хорските душевни отпадъци. Което абсолютно не е вярно. Не и в тази ситуация поне. Не когато в основата на страданията й лежи Мат.

— Събота сутринта — поправям я аз.

— Какво?

— Събота сутринта. Държа се като пълен идиот събота сутринта. Около шест часа. Петък вечер беше окей. Даже много забавна. Събота сутринта също, чак докато часовникът не удари шест.

— Когато се направих на идиот.

— Когато се направи на идиот.

— Така или иначе, извинявам се.

— Няма проблеми. На всеки му е простено да се прави на идиот от време на време. Това е едно от демократичните ни права.

— И все пак ти изкарах акъла, нали?

— Не — лъжа аз. — Разбира се, че не.

— Хайде де — усмихва се тя, за първи път, откакто сме седнали и надига недоверчиво вежди. — Значи това, че си плю на петите сякаш някой ти е подпалил задника, е нормално поведение в подобни ситуации? Или си искал да посрещнеш изгрева? Любимият ти сутрешен ритуал?

Засмивам се и си спомням какво се случи между нас миналия петък. Факт е, че разговарях повече с Ейми, отколкото с Мат — предателство, което все още не мога да си простя. Факт е, че наистина си паднах по нея. И, най-красноречиво от всичко, факт е, че не си плюх веднага на петите, когато я порази светкавицата на самосъжалението и тотално изпържи мозъка й. Всъщност поостанах и се опитах да я успокоя. Отложих неизбежното си бягство с цял половин час. Спомням си защо толкова ми хареса. Заради прямостта й. Защото не се опита да ме мотае. Защото беше първата жена, която срещам от много време насам, с която не ми се налагаше да водя психологическа война.

— Окей — отвръщам аз и дори рискувам да се изсмея. — Наистина избягах. Но не заради теб. Просто бях доста разтърсен. Божичко, та ние опразнихме цяла бутилка уиски. После имах чувството, че някой си прави барбекю с мозъка ми.

— И аз не бях във форма — признава тя неохотно. — Предприех възстановителна програма Банана.

— Кое?

— Възстановителна програма Банана — повтаря Ейми. — Нали се сещаш?

Но тъй като аз очевидно нямам представа за какво говори, тя го изрича дума по дума:

— Баня Аспирин Неурофрен Аспирин и Никакъв Алкохол.

Аз се засмивам:

— Трябва да го запомня и да го изпробвам следващия път.

— Работи безотказно.

Думите й са последвани от мълчание. Сякаш сме се справили с най-хлъзгавия участък от разговора — за пиянските й словоизлияния за Мат и за моето бягство. И, нещо повече, направихме го без дори да споменем името на най-добрия ми приятел. Така оставаме само ние двамата.

Така че оттук накъде? Възможностите са безбройни. Нали говорим за свобода на словото и тъй нататък. Проблемът е, че и трите теми, които ми се ще да подхвана — тя, аз и вероятностите да се съберем, са строго извън контекста. Има си време и място за подобни разговори. А „Закс“ в осем часа не е нито едното нито другото. Трябва да минем няколко етапа — още пийване, вечеря, прибиране с такси. Бъди търпелив, момче, бъди търпелив, казвам си аз. Бъди търпелив и ще бъдеш възнаграден. Тъкмо отварям уста, за да върна разговора на тема течности, когато се появява Джанет и предлага да ни донесе още нещо за пиене. Би било невъзпитано от наша страна да откажем и затова ние любезно се съгласяваме.

— Я ми кажи — подхваща Ейми, след бърз поглед по посока на Джанет, — как е възможно аз да идвам тук всеки месец през последната година и жената зад бара да не ме разпознава, а теб не само да те знае, ами дори да ти пише питиетата на сметка, когато табелата над бара ясно да казва „Никакъв кредит“.

— Защото живея буквално на две крачки. Къщата на Мат е зад ъгъла, а Джанет ни е стара приятелка.

Оттук нататък разговорът потича безпрепятствено. Говорим ли говорим, а междувременно аз подхващам играта „Поаро“, като постепенно попълвам празните места в пиянския ни разговор от онази нощ. Към момента, в който слизаме от таксито и влизаме в Хот хаус, аз вече знам цялата история на Ейми, която, заведена като досие в папката „Висящи“, гласи следното:

Име: Ейми Кросби

Възраст: 25

Брачен статут: Неомъжена

Квалификации: Английски език и литература, география, история на изкуството; специализация в текстилната индустрия.

Професионална история: Разнообразни временни занимания от момента на завършване.

История на личните връзки: Неясна. Едно изключение — мъж, с когото е живяла. Вече история.

Други умения: Добър събеседник; хубава усмивка; страхотни цици.

В Хот хаус сме отведени до масата си от редовната секси сервитьорка в минималистична поличка и прилепнала до скъсване блузка. В случая се налага да гледам наляво, когато тя е от дясната ми страна и надясно, когато мине от лявата. Да пукна, ако момичетата не надушват моментално кога хвърляте погледи на друго същество от техния пол. Шесто чувство. Така че, когато сервитьорката ни настанява и ни връчва менютата, аз целенасочено ослепявам за нея. Тя не съществува. Миличка, ти си единствената, която ме интересува…

Прелиствам набързо менюто с вината, избирам една бутилка от средата на ценовия списък, след което поръчвам най-евтиното основно ястие с надеждата, че Ейми ще схване намека и няма да поиска омари. Похапваме и разговаряме. Информирам я за себе си — повърхностната, добре отрепетирана информация. Стандартният разговор с момиче, което свалям. Какво рисувам. Къде излагам. Използвам трика на професионалните политици: оставям я да говори, откривам какво харесва, след което й го сервирам като чисто мое откритие. Съобщението на подсъзнателно ниво: аз съм идеалният за теб мъж. Гласувай за Джак Роситър в името на един по-добър свят.

— Ами ти? — пита изведнъж Ейми.

— Какво имаш предвид?

— Ти? ТИ? Какво те движи? Какво искаш от живота?

— Това е голям въпрос — опитвам се да се измъкна аз.

— Ами дай ми голям отговор.

Трябва да отговоря, разбира се. Това се отнася за всеки. И отговорът е винаги един и същ — любов. Има неща, които искам, но за които не разказвам на другите от суеверен страх, че ще се осуетят, че желанията няма да ми се сбъднат. Но те са от типа „Един ден…“. Един ден искам да са влюбя. Един ден искам да се оженя за жената, в която съм влюбен. Един ден искам семейство и дом и деца, които да връхлитат в спалнята в шест часа сутринта в неделя, по същия начин, по който постъпвах аз с родителите си. Но този един ден не е днес. И доколкото знам може никога да не дойде.

— Не знам — отвръщам аз неохотно. — Да се забавлявам. Предполагам, че това е основното, което искам от живота.

— Окей — подхваща тя. — Кажи ми кога за последен път си се забавлявал както трябва.

— Това е лесно — разтягат се в неволна усмивка устните ми. — Когато отидох до Хемлис да купя подарък за рождения ден на племенника ми.

— Имаш племенник?!

— Да. Син на големия ми брат. Много е печен. Племенникът ми, имам предвид. Брат ми Били е… малко, не знам. Двамата с Кейт не се разбираме особено с него.

— Защо така?

— Ами, симпатичен е и всичко останало. Майната му, даже е страшно готин. Но е доста по-възрастен от нас. Интересите ни са различни. Наближава четиридесетте. Ожени се, преди да стане на толкова, на колкото съм аз в момента. Срещна момичето, влюби се и бам! В следващия момент вече има деца и животът му е свършил.

— Значи ти не си падаш по любовта и децата, така ли?

— Не искам да се установявам. Не и сега. В никакъв случай.

— Разбирам — отвръща тя и няколко секунди се взира в мен с непроницаемо изражение. След това лицето й отново се разтяга в усмивка. — И какво му купи?

— На кого?

— На племенника ти.

— А, на Джон ли? Взех му автомобилче с дистанционно управление. Един от онези американски състезателни джипове, нали се сещаш. Хвърчи като изтребител. Аз и Мат сметнахме, че ще е по-добре да го тестваме, преди да го подаря на хлапето. Нали се сещаш, в случай че е повреден или нещо подобно.

— Именно — едва потиска смеха си тя. — Да не би да е повреден, а не защото ви се е щяло да го пробвате.

— Разбира се — ухилвам се широко аз. — Та ние сме възрастни хора, за бога. Направихме го само заради Джон. Няма нищо по-лошо от това да дадеш на едно дете нескопосан подарък, нали? Трябваше да сме сигурни, че работи.

Сега Ейми само клати глава.

— Така или иначе — продължавам аз, — изнесохме го в градината и пробвахме управляващия механизъм. След това му направихме няколко скокчета и…

— Скокчета — увисва челюстта й от почуда.

— Да, нищо прекалено трудно. Взехме няколко дъски от оградата и ги подпряхме с тухли. Да проверим суспензията.

— Един въпрос — Джон изобщо получи ли си подаръка?

— Ъ-ъ, още не. Преди това трябва да го поизчистя от калта. И да му оправя предното колело — правя гримаса и отпивам от виното си. — Нещо му стана при последното скокче.

— За човек, който не обича децата, от теб ще излезе доста добро хлапе.

Часовете отлитат неусетно и докато се огледам, заведението се е опразнило. Останали сме само двамата с Ейми. Повиквам отегчения келнер и искам сметката. Дори успявам да я платя и отхвърлям предложението на Ейми да си я разделим, без да потреперя прекалено очевидно.

Апартаментът й е на километър оттук и затова, отчасти защото лятната нощ сякаш е предназначена само за разходки под звездите и отчасти защото са ми останали пари за такси оттук до ъгъла, предлагам да я изпратя до тях.

— Това, което каза миналата седмица, че не си правила секс от шест месеца, вярно ли беше — питам аз.

Въпросът ми може да я вкисне, но за щастие това не се случва.

— Да. Почти шест месеца — това е грозната истина. Нещо като личен рекорд. Защо питаш?

— Просто съм изненадан, това е всичко.

— Защо?

— Ами не знам — започвам аз. — Красива си… И забавна. Просто не си от типа жени, които остават без секс. Освен ако не искаш точно това…

Ейми се засмива:

— Минала съм през своя дял загубеняци и сега се пазя за някой, по който наистина си падам.

— Аха, случай на „къде отидоха добрите момчета“!

— Именно.

Завиваме по една странична уличка, вървим около петдесет метра в мълчание и спираме пред жилищен блок с тераси в джорджийски стил.

— Тук ли живееш?

— Да, дом, роден дом.

— Така — казвам аз.

— Така — отвръща като ехо тя.

Внезапно ме обзема желание именно аз да съм доброто момче, което тя чака да сложи край на сексуалното й въздържание. За тази цел обаче има някои неща, които очаквам да се случат, а именно:

• Да ме покани горе на кафе.

• Да пусне музика, да седне до мен на кушетката, да отпива от кафето си и да ме чака да направя опит.

• Да забрави кафето и да ми скочи.

Това, което не очаквам, но което за мой неописуем ужас тя прави е:

• Благодари ми за прекрасната вечер и за това, че съм я изпратил до вкъщи.

Целува ме мимолетно преди раздяла и отстъпва назад.

• Казва ми да й се обадя следващата седмица.

След което ми обръща гръб, влиза във входа на блока и затваря вратата зад себе си.

Стоя като препариран.

И се зверя във вратата.

— Мамка му! — успявам да изрека аз, но иначе тотално съм изгубил дар слово.

Толкова по въпроса за добрите момчета, които винаги се уреждат.

Пробивът

— Майтапиш се — казва Мат.

Вече е следващата сутрин. Преди няколко минути Мат влезе в кухнята само за да ме намери превит над масата, втренчен незрящо с подути от безсъние очи през парата от чашата с чай. Душевното ми здраве очевидно бе ударило долната граница. Той ме попита какво има и аз го брифирах относно събитията от предходната нощ.

— Приличам ли ти на човек, който се майтапи.

Той сяда срещу мен и прокарва ръка през разрошената от съня коса.

— Не, приятелю, приличаш ми на човек, който е загубил усета си.

— Благодаря.

— И какво следва? Ще й се обадиш ли?

— Сега пък ти се майтапиш.

— Защо? На мен ми се струва, че ти е доста навита. Вероятно си струва втори опит — ако ти се иска, де. Така ли е?

— Разбира се, че ми се иска. Щях ли да я заведа на вечеря, ако не й бях навит. Но не в това е проблемът.

— А в какво е?

— Нямам нищо против да ходя по срещи. С това мога да се справя. Но не мога да приема да бъда отсвирен от жена, която после очаква от мен да й се обадя пак. Докъде ще стигнем така, за бога. Същото може да се случи следващия път. И следващия. И следващия. И докато се усетя, вече ще е Коледа, а аз още няма да съм я чукал.

Паля цигара.

— Цялата работа, Мат, е в това, че снощи всичко мина идеално и тя все пак ме заряза на входната врата. Работата е в това, че съм страшно вбесен.

— Е, не е като да те е отрязала тотално. Нали все пак те е целунала?

— Ти не ме слушаш. Не я заведох в Хот хаус и не изкихах бог знае колко само за една целувка. Та и двамата сме възрастни хора. Ако всичко, което исках от вечерта, бе да си завра езика някъде, щях да си купя шибан сладолед.

— Само се опитвах да помогна — отвръща той усмихнато, но това не ме убеждава в искреността му по въпроса.

— Да, ама не успяваш.

— Не се вкисвай толкова. Вероятно поведението й си има съвсем нормално обяснение.

— Като например?

— Ами не знам. Може да е старомодна. Не иска да изглежда леснодостъпна.

— Не е старомодна.

— Може да е в мензис. Вън от играта за една седмица.

Този разговор не ме кара да се чувствам по-добре и затова сменям темата.

— Ами ти? Как мина купонът?

— Добре — отвръща той, взима цигарата ми и си дръпва. — Линда беше там. Пита за теб.

Линда бе жената мечта за една нощ, която обаче се превърна в кошмара за шест седмици. Обаждания, писма, имейли. Случай, за който Фройд би се избил.

— Какво й каза?

— Същото, за което се споразумяхме в случай, че отново се натъкна на нея — че си влязъл в секта. Не излизаш. Не пиеш. Обрекъл си се на безбрачие.

— И тя ти повярва?

— Нима се съмняваш в способността ми да преметна едно момиче?

— Не бих си и помислил.

— Добре.

Взимам си обратно цигарата.

— Ами ти? Някакъв късмет.

Но не е нужно да ми отговаря. Към кухнята се задават стъпки, вратата се отваря и пред нас се появява едно момиче. Хубава е, трябва да й го призная. Дори с отпечатъка на възглавницата върху лицето й. Дори с раздърпаната хавлия на Мат — единствената му одежда, която не следва модата и е свързана със сантиментални спомени.

— Здрасти — казва тя с глас, одрезгавял от многото цигари и алкохол. — Аз съм Сиан.

— Приятно ми е — промърморвам аз.

— Проблем ли ще е да си направя едно кафе? — пита тя Мат и се запътва към печката.

— Давай — отвръща й той, — но гледай да е по-бързо. С Джак тръгваме за Бристъл след около половин час.

Тя изглежда объркана.

— Шейсетият рожден ден на майка ми. Правим й парти изненада. Помниш ли, че ти казах снощи.

Явно не помни, пък и защо ли? Това ще е поне десетото парти изненада по случай шейсетгодишнината на майката на Мат тази година. Няма значение. Сиан казва, че ще побърза. Помотавам се още малко и слушам как разговорът им постепенно се спаружва и умира, след което се оттеглям с думите, че трябва да си стягам багажа за Бристъл. Мат ми смигва признателно. Не намирам сили да му отвърна със същото. Да си кажа правичката, малко съм му ядосан. Чиста завист, предполагам. Ето го в кухнята, с едно добре изчукано момиче, което го зяпа с благодарност. А моето къде е? Ето това искам да знам. „Ей, Ейми!“ ще ми се да изкрещя. „Моето къде е?“

Объркването се загнездва в съзнанието ми и остава там през целия следващ ден. Първо се опитвам да го игнорирам. Пълен провал. В събота вечер излизам да пия с Мат, Хлои и тайфата. Когато Хлои ме пита как е минало с Ейми, аз отговарям само, че всичко е било окей. Тогава тя проявява нездрав интерес към подробностите, но аз я отрязвам. Опитвам се да забия някакво парче, но някак не ми е до това, така че се прибирам сам с такси.

Напълно съзнавам, че това е Знак. Случилото се с Ейми тотално разтърси самоувереността ми. Правиш всичко според правилата, а крайният резултат е погрешен. Какво значи това? Че Мат е прав? Че съм загубил усета си? Че дните ми на мъжкар сваляч са преброени? Че съм паднал в капана на Ейми?

Отговорите, до които стигам, никак не ми допадат.

В неделя следобед отивам с Мат на обяд в „Закс“. Той ми казва да забравя. Просто да го отчета като неуспешен опит, но поучително преживяване. Да не му мисля толкова. В петък ме чака Маккълън. Да се съсредоточа върху това. Само че когато се прибирам вкъщи, на телефонния секретар ме чака съобщение от нея.

Нямало да може да дойде този петък, защото щяла да ходи в Глазгоу, за да слуша Джонс на някакъв тъп студентски фестивал.

В понеделник следобед признавам пред себе си, че имам проблем. И той си има име. Ейми. Непрекъснато се улавям, че гледам телефона като гладен котарак. Няма смисъл да се заблуждавам — изгарям от желание да й се обадя. Но това е безсмислено. Опитвам се да анализирам това, което се случва в съзнанието ми. Успокоение намирам единствено във факта, че единствената емоция, която изпитвам, е яд. Ядосан съм й, че ме е подвела. Ядосан съм на себе си за това, че не успях да я сваля. Глупости, просто съм ядосан. Очевидно е, че си пада по мен, тогава какъв й е проблемът?

Няма да й се обадя.

Но както се оказва, дори не ми се налага.

В сряда вечер седя в дневната, слушам радио и чета вестник, когато телефонът иззвънява и секретарят се включва.

„Здравейте. Мат и Джак не са вкъщи в момента. Моля, оставете съобщение след сигнала и ние ще се свържем с вас.“

Заслушвам се за гласа след сигнала.

„Здравейте, момчета. Ейми е. Надявам се, че сте добре. Това е съобщение за Джак. Звъня само да кажа, че…“

И тогава правя нещо много странно. Вдигам слушалката и казвам:

— Здрасти, Ейми. Джак е. Какво става?

Когато оставям слушалката и поглеждам часовника, изумлението, че съм говорил с нея повече от час, отстъпва само на шока, че съм я поканил на нещо, на което тя се е съгласила. Вечеря. Вкъщи. В петък вечер. Ехо!?! Кой щеше да я изхвърля от съзнанието и да продължи нататък? Кой нямаше да си урежда вече срещи? Никога?

Окей, пак я сплесках.

Странно защо тогава съм ухилен като тиква.

Кажете ми, де!

Обаждам се на Фил, мой приятел, който случайно е и главен готвач в известен лондонски ресторант. Той ми дължи услуга за това, че му уредих среща с Хлои миналата година. Поръчвам пълно меню за двама да бъде доставено вкъщи в петък следобед. Нищо префърцунено. Нещо, дето мога да го пъхна в хладилника и да го притопля във фурната, когато Ейми пристигне. Нещо, което да я накара да си помисли какъв страхотен готвач и модерен мъж съм.

Готово.

Няма какво да се обърка.

Жената ще е моя.

Ще поправя провала си от миналата седмица.

Вече е петък вечер. Ейми пристига навреме. Постилам си това, на което искам да легна по-късно. Тя жадува за романтика? Е, ще я получи. Чудно. Ще бъда нейният принц от приказките. Масата е подредена в дневната, завесите са спуснати, Ела Фицджералд пее за разбити сърца. Пламъкът на свещите подскача и хвърля причудливи отблясъци по стените. Докато сервирам храната (на Фил) и наливам виното (на Мат), ме завладява увереност, че тазвечерната мисия ще е успешна.

Но не съвсем. Защото Джак Хлапето се завръща с гръм и трясък.

Вечеряме.

Отпиваме от виното.

Разговаряме.

Знам, дълбоко вътре в себе си знам, че тя ще бъде моя.

Но цинизмът ми не издържа много дълго. Може би заради алкохола. Може би не съм чак толкова имунизиран срещу комбинацията от свещи, вино и красива жена, колкото си мислех. А може би защото по средата на вечерята тя стана, за да смени музиката. И сложи единственият компактдиск, който всичките ми познати мразят, а аз обожавам. Кет Стивънс. Или може би защото наистина я харесвам. Разговорът ни е показателен за закърняването на хищническите ми инстинкти. Не спираме. Нито за миг. Темите преливат една в друга като безкрайна редица плочки за домино. Трябва да призная — тя е невероятна. Не мога да си спомня откога не съм говорил толкова — може би откакто бях хлапе с развинтено въображение. Нито с Хлои. Нито дори с Мат.

— И защо я заряза? — пита ме Ейми, след като си изува обувките и се намества удобно на кушетката до мен.

Току-що бе приключила с чертането на сърдечната карта на живота си, разказвайки ми за онзи задник, последния си приятел.

Сега е мой ред. Никак не ми е лесно да разказвам за Зои и да обяснявам причините за раздялата ни. Избягвах да го правя от деня, в който се случи. Подобно нещо ме прави прекалено уязвим.

— Просто така — отвръщам аз.

— Не можеш да зарежеш човек, с когото си бил в продължение на две години, просто така.

Тя изучава внимателно лицето ми и поклаща глава:

— Или можеш?

Тъкмо се каня да сменя темата, когато очите ни се срещат. Внезапно съм в състояние да я прозра напълно и осъзнавам, че няма нищо лошо в това да й разкажа. Не виждам кръвожаден вълк, готов да ме разкъса. Няма и строг съдник, който да ме премери на везните си. Свеждам поглед към пода и не знам дали говоря аз, или виното го прави вместо мен. Да ви кажа, даже не ми пука.

— Обичах я. До самия миг, в който се разделихме. Ето това е шибаната истина. Дори когато й казвах, че я напускам, ми се искаше да остана. Не звучи много смислено, нали?

— С тези неща винаги е така.

— Просто знаех, че тя не беше… Нали знаеш, всички онези неща, които хората казват? Че някъде на света има човек, който е създаден единствено за теб. Е, тя не беше този човек. Вярно, беше чудесна и красива. Но просто не бе създадена за мен. Както и аз за нея.

Паля цигара и отпивам от виното си.

— Както и да е. Явно не ни е било писано да бъдем заедно. Всичко е история.

— А оттогава? Намери ли я?

— Кого?

— Жената, която е създадена за теб.

— Не — признавам аз. — Не съм даже близо.

— Предполагам, че и на двамата ни е нужен малко късмет, тогава — казва Ейми накрая.

И истинският Джак осъзнава, че сега е идеалният момент за действие. Истинският Джак ми размахва светеща неонова табела: „Хайде, момче! Сега или никога!“. Тук е моментът да си кажа, че единственият човек, за чиито късмет си струва да се мисли, съм аз и е време да му се помогне малко (на късмета). Тогава защо, когато тя вдига очи към мен и ми се усмихва, аз съм в състояние само да се усмихна в ответ? Защо се притеснявам, че ако направя първия ход и я хвана неподготвена, всичко ще приключи и разговорът ни ще си остане просто думи? И защо вярвам, че това, което тя казва, е вярно?

Защото Мат е прав, ето защо. Защото губя усета си.

Ейми става от кушетката, приближава се до прозореца, дръпва завесите и се взира в небето. Оставам на място и се опитвам да прогоня алкохолните пари от съзнанието си.

— Това е една от хубавите нощи в живота на човек — обявява тя.

— Да — съгласявам се аз. — Една от онези нощи, които не ти се иска да свършват.

Ето така е по-добре. Така повече приличам на предишния Джак. И докато съм обратно в релси, продължавам:

— Една от онези нощи, в които не ти се иска да заспиш…

Сам. Ей сега ще го кажа: сам.

Но преди да успея да изрека и дума, Ейми се извръща с оживено изражение и се приближава към кушетката.

— Наистина ли?

— Наистина — потвърждавам аз.

— Ами една приятелка от колежа прави купон. Ако искаш може да отидем. Какво ще кажеш? Навит ли си?

Да, навит съм, но не за това.

Но тя дори не ми дава възможност да си отворя устата. Преди да успея да я спра, тя вече се обажда по телефона, поръчва такси, затваря и се връща на прозореца.

В таксито дава на шофьора адреса на купона и поемаме напред с бясна скорост. Навън е тъмно. От радиото се лее дискомузика, а аз си мисля: „Защо не предприе нещо, преди таксито да се появи?“. Две секунди, само толкова щеше да е нужно.

Пълен идиот.

За секунда стоикът в мен надделява. Може би цялата работа с Ейми е обречена на неуспех. Може би просто не ни е писано да бъдем заедно. Виждам съвсем ясно как ще се развият нещата оттук до края на нощта. Ще отидем на този купон, Ейми ще познава всички, аз — никой. Тя ще се смеси с тълпата, аз ще се наливам самотен и НИЩО НЯМА ДА СЕ СЛУЧИ. Моментът ЩЕ Е ОТЛЕТЯЛ. Взирам се през прозореца в прелитащите лампи и усещам крака й до моя. Мисля, че единственият начин да оправя ситуацията е да сторя това, което трябваше да сторя преди малко.

Затова го правя.

Целувам я.

Доста добра целувка. Не най-добрата, разбира се. Тази чест се пада на Манди Макроун, първото момиче, което целунах. По онова време и двамата имахме шини на зъбите и когато те се докоснаха, все едно ни удари ток. Но и тази целувка си я бива. Целувка, която не искам да свършва.

За съжаление Ейми май не е съгласна.

Но след като чувам думите й, аз бързам да й простя. А те са:

— Да зарежем купона и да се върнем у вас, а?

В този миг ми се иска да закрещя от радост. Иска ми се да подскачам нагоре-надолу. Искам да изпиша със спрей „Ура-а-а-а“ по всяка сграда на улицата. Искам да благодаря на моите учители, родители и приятели за това, че винаги са ме подкрепяли. Загубил съм усета си ли? Върви на майната си, Мат Дейвис. Само ме гледай.

— Добра идея — отвръщам аз. — Хайде да го направим.

Единственият човек, който не изглежда особено щастлив от обрата в събитията, е таксиметровият шофьор. Казвам, че ще му платим колкото трябва, само да обърне колата и да ни остави там, откъдето ни взе. Тогава и той се развеселява. Божичко, целият свят се усмихва. Той ни спира пред къщата на Мат, плащам му и слизаме. Влизаме вътре и затваряме вратата зад себе си.

И тогава започва купонът.

Всъщност започва на стената, придвижва се надолу по коридора и продължава на стълбите. Зад нас остава следа от дрехи — моето яке, жилетката на Ейми. Не че си правя труда да гледам назад. Забравете! Концентрирам се върху много по-належащ случай. В случая — направо лежащ.

Пръстите ми работят на автопилот, докато извършват проучвателната си мисия. Първо минават под блузката и сутиена й и върху гърдите. Задържат се малко на зърната й, докато тя ме отблъсква от себе си, за да разкопчае колана. След това се придвижват по-надолу, сграбчват бедрата й и я придърпват към мен. След това още по-надолу, под полата, под бикините й.

Първоначално събраните данни, изпратени до наземния контрол, гласят следното:

• Скъп сутиен.

• Големи цици.

• Твърди зърна.

• Твърди бедра.

Метеорологичните условия в по-ниските части се характеризират с висока влажност и температура. Обобщение: „Планетата е обитаема и подходяща за населяване“. Наземният контрол е доволен и дава знак, че кацането е разрешено.

Междувременно Ейми е свалила ципа на панталона ми. Ръката й се плъзва и сграбчва здраво това, което се спотайва вътре. В този миг прекъсвам целувката, която е започнала в мига, в който вратата се затвори зад нас. Събличам блузката й и я оставям да падне на стълбите до нас. Очите й са затворени и в продължение на няколко секунди просто я наблюдавам и слушам как диша. След това разкопчавам сутиена й и тя измъква едната си ръка и я премята през перилото на стълбите.

Отваря очи, усмихва се и прошепва:

— Здравей.

Красива е и трябва да призная, изглежда всичко това ще си заслужава чакането. Прокарвам ръце по тялото й, по бедрата и вдигам полата й до кръста.

— Лягай! — заповядвам аз.

И тя го прави — краката й са на пода, а гърбът се опира на стъпалата. Коленича пред нея, събувам бикините й и разтварям краката й. След което се навеждам още и плъзвам устни по вътрешната страна на бедрото й, дразня я, като подминавам мястото, където езикът ми е най-желан и докосвам за миг меката, топла кожа на стомаха й. Чувам я как простенва и затварям очи. Радвам се, че е тя. Поемам дълбоко уханието на кожата й. След което се спускам надолу. И надолу. Защото там е истината.

4
Ейми

Намирам се в една доста заплетена ситуация.

Изобщо не бях планирала да стане така. Преди по-малко от десет минути Джак ме целуна на задната седалка на таксито и не знам какво точно вложи в тази целувка (подозирам, че на върха на езика си може да е имал наркотик), но след нея здравият ми разум тотално се изпари.

В една минута се чувствах като главната героиня, която получава бленуваната целувка в напълно редовен любовен филм, а в следващата вече бях порнозвездата в „Триковете на Ейми“.

Ехо, Ейми!?!

Земя към Въртящата се планета?!?

Лежа по гръб на стълбите в дома на Джак, сутиенът ми виси на перилата, краката ми са на раменете му и макар, че усещането е… ох, ох, ох, да, ДА, ДА, ТОЧНО ТАМ, оххххххххххххх, не спирай… да, да, да… страхотно, изпитвам още и значителна паника. А тя се състои от:

Гласът на майка ми: Държиш се като пълна уличница. За какво момиче ще те помисли той?

Суетата ми: Ще ми види целулита и ще реши, че съм тлъсто чудовище.

Дробовете ми: Не мога да дишам повече и КАКВО ЩЕ СТАНЕ, АКО ПОГЛЕДНЕ НАГОРЕ И СЪЗРЕ ИСТИНАТА ЗА КОРЕМА МИ!

Параноята ми: Ами ако точно в този миг се появи Мат? И по-лошото, много по-лошото… Ами ако аз…

Ако…

Мириша…

Знам, че това е невъзможно, защото, преди да дойда, се къпах, докато не заскърцах от чистота, но все пак се притеснявам.

А на всичкото отгоре се смущавам и се чувствам идиотски за това, че се смущавам. Искам да кажа, не всеки ден се случва някой да си завре езика в… ммммммммммммм, и да започне нежно да те ближе… оххххххххххх, там, нали? Доста интимно е. Лично. Чувстваш се изложен на показ.

И Джак Роситър много се лъже, ако си въобразява, че ще получа оргазъм, докато всичките тези мисли ми минават през главата.

Но от друга страна, не искам да спира. Отдавна не ми се е случвало подобно нещо и смятам максимално да се възползвам от ситуацията. Пък и Джак доста си го бива, което не може да се каже за повечето мъже.

Ласкае ме това, че той се опитва да ми достави удоволствие. Радва ме още фактът, че Ейч ще одобри ситуацията от все сърце. Какво говорите, Ейч ще бъде на седмото небе от възторг.

— Най-накрая! — ще възкликне тя. — Мамка му, най-накрая!

Което напълно отразява собствените ми чувства. Сбогом господин душ с подвижна глава! Това е рядкост. Събитие. Шибано чудо!

Защото всички мъже, с които съм спала досега, са били пълна трагедия в тази част.

Да вземем например Анди. Господин Раз-два-три, готови сме. След тримесечна връзка най-после събрах кураж да подхвана темата „Има и други неща, които можем да правим в леглото“. Мотолевих, заеквах и се изчервявах, а когато Анди ме погледна с объркано изражение и продължи да си чете неделните вестници, почувствах, че ще потъна в земята от срам.

Но на следващия ден, когато се прибрах от работа, като гръм от ясно небе Анди ме грабна и ме просна на дивана. А когато зарови глава между бедрата ми, щях да умра от шок. Не можех да повярвам на късмета си. Гърчих се окуражително, стенах, прославях името господне и тъкмо когато реших, че все пак мога да се омъжа за Анди, той спря. Просто спря. Само след една минута екшън.

— Готово — каза Анди със самодоволно изражение. — Това ти беше подаръкът за добре дошла.

Но Джак е различен. На Джак това му се отдава. Издава разни звуци. Възбуждащи звуци. Аз също, но това не може да продължава още дълго. Горкичкият, ако скоро не спре, челюстта му ще се разкачи. А аз искам да го докосна. Умирам от желание.

Сграбчвам го за косата, която за щастие е доста гъста и здрава на вид. Мирише хубаво, подстригана е добре и най-вече — изглежда издръжлива, няма опасност да опада след година-две. Прокарвам пръсти през нея и простенвам лекичко. Джак схваща намека, поглежда нагоре към мен и ми се усмихва влажно.

— Невероятна си — казва той и сърцето ми прави няколко лупинга.

След което ме целува. (Пфу, само дето се притеснявах. Изобщо не мириша.)

Но това не е просто целувка.

Това е целувката.

И точно в този момент взимам генералното решение да правя секс с него. Ще го чукам, докато падне от изтощение. Защото има фантастично тяло, защото усещам, че се разтапям в очите му и защото си направи труда да ми достави удоволствие по най-невероятния начин и защото в сексуалните ми фантазии той се класира по-напред от Мел Гибсън, Брад Пит и Бен Афлек, или и тримата взети заедно.

Което и правя.

Но сега ми се струва, че Джак умира! Или се кани да свърши, което си е напълно оправдано, защото през последните два часа направихме истински маратон.

— Свършвам — простенва той, челото му се сбръчква, а устата — отваря широко. И тогава той прави нещо чудесно. Произнася името ми. Точно в кулминационния момент.

Страхотно.

Дори ми помни името!

След което колабира върху мен и усещам как думка сърцето му. Нежно прокарвам пръсти по гърба му и зяпам в тавана.

По десетобалната система, Джак получава седем. Не, осем е по-справедливо. Но все още има какво да се желае.

Сексът за първи път винаги е разочароващ. Винаги съм очаквала да бъде като в романите, които четях като тийнейджърка — преживяване, от което ти се разтреперват колената, тунел от мрак със светлина накрая и земетръсни, едновременни оргазми, продължаващи цяла нощ. Затова когато Уейн Картрайт (още не мога да повярвам, че девствеността ми бе отнета от човек на име Уейн) измъкна от кожените си панталони нещо, което подозрително напомняше на пуешки дреболии, изживях страшен шок.

На следващия ден докато се шматках из общата стая, с надеждата да зърна Уейн, дочух как той и приятелите му обсъждат дефиницията на съвършения секс. Моментално замръзнах под отворения прозорец, зяпнала очаровано. Но когато накрая те стигнаха до споразумение, че от значение е единствено едновременният оргазъм, изпаднах в объркване и паника. Шансовете Уейн — джобния-пенис-Картрайт да ме доведе до някакво физическо усещане, различно от леко отвращение, бяха по-скоро отрицателни, но да пукна, ако позволях да ми лепнат етикета „фригидна“. Затова само за една нощ се роди новата Ейми Кросби — Царицата на фалшивите оргазми. Мег Райън ли? Пасти да яде.

Но това е опасна игра. Улових се, че преигравам, само за да проверя дали някой ще ме излови. Но, изненада, изненада. Никой не успя. Копелета.

Така че след дванайсет мъже (господи, Джак ми е дванайсетият) най-после ми дойде акълът. Просто трябва да се примиря с факта, че не съм от онези жени, които получават вагинални оргазми. И какво? И без това всичките лъжат.

Джак мърка тихичко, а аз продължавам да го галя по гърба. В идеалния случай сега той трябва да се мушне под юргана и да довърши онова, което започна на стълбите, но знам, че надеждите ми са напразни, защото в секса има две златни правила:

Правило едно: Мъжете никога не го правят.

Правило две: Винаги, ама винаги, се старайте да свършите първи.

И ако не спазвате правило номер две, няма защо да се сърдите на мъжете за това, че те стриктно следват правило номер едно. Така че Джак се отърва лесно, макар че вътрешните ми части крещят неистово: „Ами ние, ние, ние, ние?!?“.

Той се претъркулва на една страна и ме гали по косата. Усмихваме се един на друг и аз усещам как ме завладяват странни емоции. Толкова странни, че прекъсват връзката между мозъка и езика ми.

— Джак, наистина, наистина те харесвам. Ти си най-добрият — прошепвам аз.

И в следващия миг ми се ще да си отхапя езика. Джак изглежда леко притеснен от декларацията ми и лекичко измъква своя (десет от десет) пенис от мен. За наносекунда сваля презерватива, връзва го на възел и го пуска на пода. (Очевидно не му е за първи път.)

— Разбит съм — казва той, пльосва се по гръб до мен и ме взима в обятията си. Сгушвам се в него и притискам страната си до гърдите му. Умирам от желание да си взема назад тъпата забележка, да разбера какво мисли той, какво чувства и какво значи всичко това. Искам отговори, отговори, отговори.

Съзнавам, че ставам смешна. Току-що прекарах два часа с този мъж, излагайки на показ всеки квадратен сантиметър от плътта си, като преброих не по-малко от девет сексуални пози, което не е никак лошо като за първи път. От това мога спокойно да извадя заключение, че ме харесва. Обратното е нелогично.

Но знам, че бях притежавана. Притежавана във всеки смисъл на думата. Загубих решаващ гейм в играта на сексуални взаимоотношения и не мога да поправя грешката си. Не мога да го „отчукам“, което ще рече, че трябва наново да преговарям за позицията си. Ето защо съм отчаяна да чуя „и аз те харесвам“. Въпреки твърдението на Джак, че това не е секс за една нощ и той ще се радва да ме види и на сутринта.

Кажи ми нещо, за бога!

— Джак? — прошепвам аз и нежно плъзвам ръка по корема му.

Но Джак тъне в блажено неведение относно душевния ми смут, защото Джак вече спи сладко. Сякаш не е спал от седмица. Няма начин да установя контакт с него на смислено ниво, затова прекарвам по-голямата част от нощта, задушаваща се под тежестта на притесненията си.

Вече е почти девет часа сутринта и денят ще е горещ, доколкото мога да съдя по потоците светлина, които струят през пролуките на щорите. Наистина искам Джак да се събуди вече. Искам да видя очите му, да се прегръщаме под юргана и да се отдадем на сънлив сутрешен секс. Вместо това лежа до него, слушам го как хърка, а мехурът ми се е надул като балон.

Свалям ръката му от врата ми, измъквам се от леглото и нахлузвам тениската му на път към вратата. Хвърлям му нежен поглед, докато той изсумтява, преобръща се настрани и продължава да спи.

Още се усмихвам, от радост заради завоеванието си и от облекчение поради празния ми вече мехур, когато излизам от банята и сблъсквам цици в гърди с Мат. Ха така! Усещам как се изчервявам до върха на ноктите на краката си, докато седя там, в тениската на Джак, която едва покрива задника ми.

Мат изглежда развеселен.

— Джак още спи, а? — усмихва се той.

Аз кимвам и старателно избягвам да го погледна в очите:

— Още е вън от играта.

— Ела да изпиеш един чай тогава.

— Не мога, аз… — започвам аз, но Мат ме гледа много съсредоточено. От близо той изглежда по-висок, отколкото го помнех и е невероятно привлекателен в широките си панталони и риза без ръкави. Тялото му е мускулесто, стегнато и загоряло и въпреки факта, че току-що се измъквам от леглото на Джак, по гърба ми пробягва гузна тръпка на очакване. Не ме съдете твърде строго — та аз съм само човешко същество, от плът и кръв.

— Ела, той няма да се събуди още много време — прошепва с конспираторско смигване Мат и аз се усмихвам. Сините му очи танцуват върху лицето ми.

Дръпвам надолу тениската си, събирам колене и пристъпвам с мънички крачки по коридора след него като някоя японска гейша, възхищавайки се на стегнатата му, самоуверена походка. Мат има много хубави крака. По-хубави от тези на Джак, поне.

След снощната вечеря, кухнята изглежда като ударена от бомба. Мат лекичко измъква чайника изпод купчината немити съдове и го изплаква внимателно.

— Съжалявам за бъркотията — промърморвам аз. — Нямахме време да… хм… почистим.

— Значи нощта е била успешна — засмива се Мат. — Така ли да разбирам?

Той отваря прозореца и кухнята се изпълва със светлина и птичи песни. Сякаш сме в параклис.

— Страхотно беше — въздъхвам аз и се облягам на рамката на вратата.

Ехо, Ейми?!? Да не ти е изпила чавка ума.

— Джак е страхотен готвач — натъртвам.

— Нали? — отвръща Мат, докато пълни чайника. — Откога се опитвам да го накарам да завърши един курс за готвачи.

— Би било добре.

— И аз така мисля. Но той е твърде зает. Нали ги знаеш тия артистични типове.

— Звучи ми доста напрегнато, с всичките тези модели, с които трябва да се занимава.

— Трудно му е, наистина — слага той чайника на котлона. — Доста се изтощава.

— Виждал ли си някоя от творбите му? Какво представляват?

— Страхотни неща — кимва той. — Но не съм видял още последната.

— А, портретът на Сали? — любопитството ми надвива. — Как изглежда тя?

За първи път Мат се смущава.

— Ами, как да ти кажа, не знам как да я опиша…

Колко мило от негова страна, че се опитва да защити Джак.

— Няма нищо — засмивам се аз. — Можеш да бъдеш колкото си искаш груб. Джак вече ми каза, че тя е стара повлекана.

Мат отмята глава назад и избухва в смях, а лицето му е озарено от слънчевите лъчи. Когато спира, ме поглежда и аз усещам как пак се изчервявам.

— Какво?

— Тази тениска много ти отива.

— На Джак е — казвам аз, докато пръстите ми си играят с деколтето.

— Хм. Харесва ми — казва Мат. — Обикновен или „Ърл Грей“?

Той флиртува с мен! Ето, плъзва поглед по краката ми!

— Обикновен, ако обичаш. Ще поизмия малко тук — предлагам си услугите аз и се плъзвам странично като деформиран рак към мивката. Съзнавам много добре, че под тениската нямам никакво бельо, а съм сигурна, че и Мат го съзнава. Не мога да го погледна в очите.

Той се пресяга край мен, за да вземе пакета с чай от шкафа над мивката и забелязвам, че мирише много хубаво, не като сутеньор, обилно полят с афтършейв, а на сапун и чисто. Супер. Ръката му е съвсем близо до лицето ми. Забелязвам, че има белег на лакътя си и без да се замисля, го докосвам. Кожата му е толкова топла.

— Как го получи? — питам аз.

— Заради мен.

И двамата се извръщаме стреснато. На вратата стои Джак.

— Бутнах го от едно дърво, ако наистина искаш да знаеш.

По изражението на лицето му съдя, че в момента му се ще да го бе бутнал малко по-силно. Издърпвам тениската надолу по бедрата си.

Мат небрежно премята кухненската хавлийка през рамо, сякаш нищо не се е случило, но съзнавам, че съм уловена в кръстосан огън от убийствени погледи и Джак го знае. Нещо повече — той знае, че аз знам.

— Чай, момко? — пита Мат.

Джак изръмжава утвърдително. Дотук със спокойната атмосфера и усещането, че съм в параклис.

Мат ми намига и завърта очи. Чувствам се като в капан. Правя опит да се приближа до Джак, но той надига вежди при вида на облеклото ми и зарейва поглед през прозореца.

Мат потапя торбичките с чай във водата.

— Какво каза, че ще правиш днес — питам го аз в опит да завържа разговор и да създам впечатление, че всичко е нормално, но гласът ми се задавя от вина.

Мат свива рамене:

— Ами сигурно ще се мотая вкъщи. Смятам да се попека малко в градината и да гледам футбол по телевизията. Ти ще гледаш ли мача, Джак?

Джак го поглежда незаинтересовано:

— Не знам. Смятах да поработя днес.

— Както решиш — отвръща Мат и припряно бие отбой, като напуска кухнята, подсвирвайки си. Атмосферата след излизането му е толкова гъста, че с нож да я режеш.

Как да достигна Джак в царството на мрака? Защо, защо по дяволите станах от леглото?!? Защо не останах и не се събудих с него?!? В момента той ме гледа сякаш съм случайна непозната, но не мога да кажа, че го виня. Ако го бях заварила в кухнята да гали Ейч по лакътя на сутринта след първото ни чукане, със сигурност щях да вдигна врява до бога. Помислям за миг дали да не кажа нещо пренебрежително за Мат или да обясня, че нямах друг избор, освен да дойда в кухнята, но още в мига, в който започвам да репетирам речта си наум, знам, че каквото и да кажа, ще прозвучи сякаш съм гузна за нещо.

— Захар? — питам немощно аз.

— Не, благодаря — отвръща той и сяда на масата.

Занасям му чая. Джак гледа мрачно в плота. Ще ми се да можех да натисна бутона за пренавиване и да започна всичко отначало.

— Имаш ли много работа? — питам аз.

— Да.

— А — отвръщам и забивам очи в пода.

Джак отпива от чая си.

— Какво ще правиш днес?

Във въпроса му не е скрита покана, а напротив — безразличие. Свивам рамене. Какво мога да кажа? Ако сега ми тегли шута, ще прекарам деня, облечена в черно и обляна в сълзи. Но не мисля, че той би искал да чуе това.

— Нищо особено.

Поглеждам го крадешком. Не вижда ли, че изгарям от желание да се метна през пропастта, която ни разделя, и да се вкопча в него, сякаш животът ми зависи от това. Не мога да повярвам, че съм провалила всичко.

След кратка пауза Джак продумва:

— Времето е страхотно, а?

Не, не, не! Не подхващай учтивия разговор за времето, моля те. Не бих го понесла. Преглъщам с усилие и проследявам погледа му, който се рее някъде през прозореца.

— Мразя да стоя в Лондон в подобни дни. Единственото място, където мога да ги понеса, е крайбрежието — промърморвам, отпивайки от чая си. След което го поглеждам право в лицето. Няма какво да губя. Трябва да го попитам и да се опитам да не звуча така, сякаш го моля. — Има ли някакъв шанс да ти се ходи до Брайтън днес? С влака ще сме там за два часа.

Тъй рече отчаяната жена.

Джак присвива очи и се втренчва в мен. Изглежда малко объркан, но после вдига рамене и казва:

— Защо не?

Изпърво не съм сигурна, че съм го чула правилно. Зяпвам го с отворена уста, докато думите му си пробият път до съзнанието ми.

— Супер! — изписквам аз, сякаш ме е треснало електричество. Изпитвам такава благодарност, че съм готова да му целувам краката. Как изобщо можах да си помисля, че тези на Мат са по-хубави.

Връщаме се в моя апартамент, за да се преоблека (къса пола и обувки с високи токчета не са точно идеалният плажен тоалет). Не мога да отлепя очи от Джак. Изпитвам нужда непрекъснато да проверявам, че е истински и че е до мен.

Ето, сега е в кухнята ми. Получих втори шанс. Невероятно! Това заслужава няколко тлъсти заглавия в националните всекидневници. ЕДИНАЙСЕТЧАСОВА СПАСИТЕЛНА ОПЕРАЦИЯ ЗА МОМИЧЕ НА РЪБА.

Оставям го в кухнята да се мъчи да изкърти формичката за лед от полярната ледена шапка на фризера ми, с танцова стъпка влизам в спалнята и лепвам една целувка на плюшеното си мече.

— Теди, в кухнята имам истински мъж! — прошепвам му аз. Теди ме зяпа с обичайния си бляскав поглед. — Стига си стоял така като препариран! Какво ще облека сега?!?

Отварям със замах гардероба и започвам да ровичкам бясно за синята си лятна рокля, но когато я обличам установявам голямо леке от червено вино точно на лявата цица. Типично за мен. Сменям с къси панталонки и потниче. Твърде банално? Твърде като в „Ангелите на Чарли“? Теди, помощ!!!

Джак тръгна без никакъв багаж, само онова, което е на гърба му. Как го правят това мъжете? Не се ли чувстват несигурни без пълен комплект тоалетни принадлежности и чекова книжка навсякъде, където отидат? Това не го разбирам. Преди да се усетя, съм струпала на леглото си цяла купчина багаж, който ще ми стигне за една триседмична ваканция, а това е само най-необходимото — четка за коса, грим, бански (ще посмея ли), слънчеви очила, плажна кърпа, джинси (в случай, че захладнее), жилетка и резервни гащи (аз съм дъщеря на майка си), дезодорант, бейзболна шапка, и продължавам да трупам.

Ровичкам в най-горното чекмедже на скрина си и осъзнавам, че си тананикам „Всички отиваме на лятна ваканция“ все едно съм Клиф Ричард. Явно се налага да побързам, иначе скоро ще премина на „Хълмовете оживяват от музиката“, а това тотално ще ме изложи в очите на Джак. Отварям капачката на парфюма си и се обливам щедро. Поръсвам лекичко и интимните си части, просто за всеки случай.

Тъкмо се каня да затворя чекмеджето, когато забелязвам презервативите. Сграбчвам кутията и си пожелавам: Моля, моля, моля, нека Джак пак поиска да спи с мен… Я, задръж малко! Тези са размер XXL! Мамка му!

Знам, че Джак е добре надарен, но не абнормално, което да оправдае употребата на тези базуки. Хуквам към кутийката с джунджурийки в ъгъла и изравям хартиената торбичка, пълна със свръхзвукови, екстра безопасни кондоми в различни вкусове, получени от печената мадама в клиниката по семейно планиране. Сигурно вече им е изтекъл срокът на годност, но нямам време да го проверя.

— Какво правиш там? — провиква се Джак от кухнята.

— Две секунди! — изчуруликвам аз, просвам се на колене и се опитвам да изровя някаква чанта изпод леглото. Единствената, която намирам, е огромна, но нямам друг избор. Напъхвам багажа си в нея и изсипвам вътре торбата с презервативите (нека се поглезя малко). След което влитам в кухнята.

— Какво си сложила вътре? — пита ме Джак, подавайки ми чаша леден плодов сок. — Кофичка и лопатка ли?

— Разбира се — усмихвам се аз и пресушавам чашата. — Хайде, да тръгваме.

Въпреки факта, че се чувствам под пара, не мога да отрека факта, че Джак се държи на разстояние и двамата стоим неловко на опашката за билети на гара Виктория. Между ръцете ни съществува непрекосимо въздушно пространство от десетина сантиметра и аз го премервам с поглед. Ще ми се да имах куража да се протегна през него. Но не го правя. Ясно осъзнавам, че интимността, която споделихме снощи, не може да бъде възстановена на обществено място.

Значи Джак ще се държи хладно. Окей, и аз мога да съм хладна.

Поне така си мисля.

Само да не изглеждаше толкова привлекателен в тази тениска. Не знам още колко ще издържа, без да се пръсна. Но съм сключила договор със себе си — никакви тъпи коментари, никакви лиготии и най-важното — НИКАКВО УМОЛЯВАНЕ.

Идва нашият ред и аз започвам да си ровя в чантата за портмонето, но Джак не иска и да чуе да давам пари и безгрижно подхвърля на жената зад гишето кредитната си карта.

Купуваме припаси на павилиончето — минерална вода, дъвки и цигари. Стоя зад Джак и го гледам с нямо възхищение. Толкова е самоуверен.

— В колко часа е нашият влак? — пита той.

Съвсем прост въпрос, но аз така съм се вдетинила, че тотално се шашвам. Взирам се в светлинното табло, но виждам само размазани лампички. Дали това е защото съм недоскив и имам нужда от очила, или защото Джак е толкова близо до мен, че не мога да се концентрирам върху нищо, освен изгарящото ме желание да му се хвърля на врата?!?

Трябва да тичаме, за да хванем влака. Той ме издърпва през затварящите се врати и за секунда се озовавам в прегръдките му. Слагам ръка на гърдите му, а той не ме пуска. И в този миг очите ни се срещат. Потъвам в неговите езера от разтопен шоколад, а сърцето ми подскача точно в мига, в който влакът рязко потегля. Мисля, че и Джак е почувствал нещо, защото се изчервява и засмива смутено.

Разделяме се и аз го следвам във вагона, притаила дъх. Сравнително празно е и до прозореца има много свободни места.

— Дай — протяга се Джак към чантата ми, за да я качи в мрежичката за багажа.

Това е един от онези знаменателни мигове в живота на човек, в които времето забавя своя ход и действията се точат като петмез.

Наблюдавам с ужас как той я премята нагоре само за едната дръжка, при което равновесието на съдържанието й се нарушава и всичките ми притежания се изсипват на пода между нас. Включително и презервативите. Най-отгоре на купчината.

Настава гробна тишина. И двамата гледаме презервативите.

— Хм, Ейми, таковата — промълвя накрая той, потривайки челюстта си. — Отиваме само за един ден. Не е ли това малко… как да кажа… прекалено ентусиазирано?

Призлява ми. Приклякам на пода и лазя, за да събера всичко. Даже нацъфтелите краища на косата ми са порозовели от смущение.

— Не съм ги купувала. Дадоха ми ги от центъра за семейно планиране — започвам аз, но осъзнавам, че с подобни обяснения само влошавам нещата.

— Много… напредничаво от твоя страна. Мислиш в перспектива.

Глупости. Това, което иска да каже, е, че съм ненормална. Пълна психарка с чанта, натъпкана с презервативи. Непохватно ги напъхвам обратно. Чувствам се толкова идиотски, че ми се ще да хукна надолу по коридора и да скоча в движение от влака. Съзнавам болезнено, че каквото и да кажа, то само ще ме инкриминира още повече в очите на Джак.

Той се разтриса от смях и се строполява на седалката. Аз оставам в клекнало положение и заравям лице в ръцете си. Нямам сили да го погледна, но Джак изпада в такъв пристъп на смях, че накрая прокрадвам един поглед между пръстите си.

— Ако знаеш само колко си червена!

— Божичко, кой знае какво си мислиш? — простенвам аз.

Той ме дръпва на скута си и ме прегръща силно.

— Мисля си, че нямам търпение да започнем с употребата им — прошепва Джак, слага хладна длан на пламналата ми страна и ме целува с такава настоятелност, че аз се увивам около него в страстна спирала.

Докато стигнем до Брайтън вече ми се струва нереално някога да е царял хлад помежду ни. Бъбрим като стари другарчета, разказваме си за минали ваканции и семейни истории и всичко между нас изглежда съвсем нормално. Сякаш сме приятели. Продължаваме да си приказваме, докато прекосяваме градчето и излизаме на плажа. Слънцето хвърля златни отблясъци върху водата, край нас се разхождат разсъблечени хора, а във въздуха се носи ухание на лято, печени вафли и захарен памук.

Втурваме се на кея, ближем сладолед и се смеем един на друг иззад картонените макети пред фотографските триножници. Може поведението ни да не е суперпечено, може да не споменаваме случилото се миналата нощ, но това няма значение. Просто е страхотно да сме далеч от Лондон, далеч от всички и аз започвам да се чувствам толкова спокойна и отпусната, че забравям, че трябва да бъда „печена“ и да го впечатля. Достатъчно ми е, че сме заедно.

Стигаме до лунапарка и Джак очевидно попада в стихията си, а аз му се смея, че е такова голямо дете. Удивително е колко много можеш да научиш за един човек само като седнеш с него в симулатора на Формула едно. Играта направо дестилира характера на човека и аз установявам, че Джак:

• обича да се състезава

• но не може да губи

— Ей сега ще те размажа, малката — казва Найджъл Менсъл Роситър, пускайки монета в процепа.

— Стой и гледай — отвръщам аз, докато си нагласям седалката.

Потегляме и хвърчим по гладкия асфалт на пистата в Монако, край убийствените завои и пристанището, изпълнено с яхти. Хвърлям поглед към Джак — той е стиснал волана, прехапал е устни и се звери в екрана с такава концентрация, че потискам желанието си да се разтопя в обожаваща го купчина желе. Защото наистина искам да го победя. И с чист късмет, успявам. Три пъти подред.

Благодаря ти, господи. Длъжница съм ти.

Джак не може да го преживее. А когато отказвам реванш, той сериозно се вкисва.

— Всичко опира до това да знаеш кога да спреш. Да се откажеш, докато още си на върха — дразня го аз, изскачайки навън. Джак влачи крака след мен. Очаквам всеки миг да кресне: „Ама ти си момиче, мама му стара!“, но по един перверзен начин знам, че е впечатлен от представянето ми. Хвърлям му поглед през рамо и се ухилвам самодоволно:

— Стига си се цупил, Джак!

Това прелива чашата. Той хуква да ме гони и аз побягвам по пътечката с писъци, лавирам между дечица и баби, чак до края на кея, където той ме улавя и ме притиска към перилата. Джак ръмжи застрашително, но на лицето му е изписана широка усмивка и изведнъж започваме да се натискаме като хормонално небалансирани тийнейджъри, преплитайки боядисани в оранжево от близалките езици. Когато край нас минава едно хлапе и се провиква „Буа-а-а“, а след това побягва с приятелите си, ние избухваме в кикот, а Джак ме освобождава от хватката си. Панталоните му отпред са доста издути и двамата се заливаме от смях.

Той се навежда над перилата и вперва поглед във вълните, които се плискат края кея. Аз се обръщам на другата страна и се облягам на лакти. Лекият бриз довява шумотевицата и тракането на влакчето на ужасите, следвани от писъците на удоволствие и ужас на неговите пътници, обърнати с главата надолу.

— Ти си красива, знаеш ли? — обажда се внезапно Джак. — Удивителна. И имаш най-прекрасната усмивка на света.

Притварям очи срещу блясъка на слънцето. Това е първият комплимент по мой адрес, излязъл от устата му, и е оправдано да съм силно ошашавена. Джак изглежда засрамен и бърза да сложи край на лиричното отклонение.

— Сигурно ще е хубаво да поплува човек — казва той и кимва към сините дълбини пред нас, но аз съм неспособна да отроня и дума, защото току-що в нервната ми система бе изсипан цял камион ендорфин и сега крайчетата на нервите ми се къдрят неистово.

Той ме хваща за ръката, но дланите ми са потни и аз се опитвам да се отскубна от хватката му. Джак забелязва това, но само ме стисва по-здраво и ме целува по ръката.

— Хайде, да вървим на плажа — намигва той.

Най-трудното нещо на света според мен е да бъдеш възрастен. Много по-тежко е от изпити и други такива неща, а най-страшното е, че никой не те подготвя за него. Никой не ти казва, че един ден, след като си минал двайсетте, всички ще очакват да се промениш. Да станеш възрастен. Зрял човек с отговорности, сметки за плащане, ипотеки и решения, които трябва да се взимат без много суетня. Има само едно състояние по-страшно от това да бъдеш възрастен, а то е — да бъдеш самотен, необвързан възрастен.

Знам, че не бива да ви говоря такива неща. Знам, че от мен се очаква всичко да ми е наред. Чета достатъчно женски списания, за да осъзная, че бидейки жена в деветдесетте години на двайсети век, по дефиниция трябва да бъда напълно задоволена от собствената си компания, стопроцентово самостоятелна и самоиздържаща се във всяка област от живота, включително и електротехниката, да имам успешна кариера и финансова независимост, да съм способна да устоявам на всякакви форми на критичност и винаги да съм щастлива, защото подхранвам собственото си душевно израстване.

Но всичко това са пълни глупости. През повечето време аз не съм нито едно от гореспоменатите. Защото през последните шест месеца през повечето време се чувствах като дебелото хлапе, което никой не иска в своя отбор. Или пък ако бидех поканена в нечий отбор, с повечето готини мъже, които срещах напоследък, моментално ме обхващаше желание да тичам колкото се може по-бързо в обратната посока. Това не би трябвало да има значение, но на практика съвсем не е така. Защото всяко дете над двегодишна възраст знае, че никой не може да си играе сам. Прекалено скучно е.

Но когато си дете винаги можеш да изтичаш вкъщи и мама ще те прегърне и ще ти даде бисквитка и всичко ще е наред. Но ето че внезапно си възрастен и вече няма при кого да изтичаш. Трябва да се държиш стоически и да се преструваш, че всичко това няма никакво значение. Тогава започваш да изпитваш вина за това, че имаш нужда от някого, с когото да си играеш. И колкото по-силна нужда изпитваш, толкова по-невъзможно ти се вижда. Мотаеш се из супермаркета с кошница в ръка и оглеждаш изпитателно хората с колички. Хората, които си имат отбори, а ти си нямаш и започваш да си мислиш: „Защо аз? Какво ми има?“.

Така че от време на време се вкисваш тотално и хора като Ейч казват: „Не се връзвай. Ще се случи, без да забележиш“. Който е измислил това успокоение заслужава да бъде поставен срещу стената и разстрелян безмилостно, защото ти забелязваш всичко. Стараеш се да гледаш, за да не го пропуснеш.

И изведнъж, като гръм от ясно небе, то се случва. Просто ей така. Намираш взаимност. Като сега. С Джак, който върви до мен и се старае да влезе в крачката ми, с ръка около раменете ми. И това ми се струва най-естественото нещо на света. Но как стана така? Фантастично е, но също така и несправедливо. След всичките месеци на терзания и мъки, погледни — че то било много лесно. Като фасул. Но ако това усещане да бъдеш част от нещо може да дойде тъй изневиделица, значи може да изчезне също толкова бързо и неусетно.

Затова сега ми се иска да спра времето. Да замразя този миг, за да го видят всички. Искам да подскачам и да крещя: „Хей, всички вие! Вижте — аз съм част от двойка! И аз го мога!“.

Джак спира пред стоянката на сърфовете.

— Хайде да покараме водни ски! — дръпва ме той за ръката.

Нямам време да споря, защото съм буквално завлечена под навеса. Наблюдавам го и се смея наум. Смея се на факта, че Джак си няма и представа какво става в главата ми и няма начин да разбере, дори да му кажа. Просто защото е мъж, а мъжете не мислят за тези неща. И са прави. Направо им завиждам за неусложнения живот. Колко ли чудесно е да използваш цялата тази свободна мозъчна маса, за да се концентриращ върху тук и сега. Щях да постигна много повече, ако не прекарвах толкова време в екзистенциални тегоби. Щях да съм импулсивна като Джак в момента и животът ми щеше да е вечен купон.

Спомням си как се почувствах, когато някой ми показа за първи път как да си връзвам правилно обувките. Беше истинско откровение. Изведнъж всичко си дойде на мястото. Вече нямаше нужда непрекъснато да се спъвам. Същото чувство изпитах, докато наблюдавах Джак под навеса за водните ски. Сякаш той ми показа как да бъда щастлива и сега ми се ще да се плесна по челото и да извикам: „Ама разбира се. Че то било очевидно“.

Момичето зад тезгяха ме предупреждава, че банският ми е твърде хлабав и ще бъде отнесен за секунда. Вместо него ми дава плътно прилепващ гумен костюм, който не откроява в най-добрата светлина тялото ми, създадено, за да ражда деца. Джак, разбира се, изглежда като Джеймс Бонд в акция и внезапно ме пронизва ревност, защото момичето го опипва с поглед от главата до петите.

Хей, долу ръцете!

На водата Джак изглежда като в стихията си. По лукавия блясък в очите му мога да позная, че търси отмъщение за моя триумф във Формулата. Изстрелва се напред, хвърляйки върху ми мощни струи вода, от които цялата потръпвам.

— Не се бой, просто се пусни! — провиква се той.

Хващам се за въжето, което ме изстрелва към хоризонта. Толкова е вълнуващо, че пищя като полудяла, докато солените пръски се удрят в лицето ми. Той се изравнява с мен и започва да ми показва разни трикове, така че за нула време се изпедепцвам като някоя мадама от „Спасители на плажа“.

Така се забавлявам, че времето отлита съвсем неусетно. Когато се изкатервам на брега, откривам, че съм останала почти без глас. Свалям мокрия костюм и го връщам на момичето.

Излизам от съблекалнята и попадам право в ръцете на Джак.

— Добре ли се забавляваме? — пита ме той.

— Фантастично, но сега умирам от глад — потупвам се аз по корема, удивена, че параноята ми на тема телесно тегло е изчезнала без следа.

— Да вървим тогава да те нахраня — казва Джак щедро.

— Пържени картофки и риба?

— Типична англичанка — дразни ме той. — Не, мисля, че мога да се справя и по-добре.

Мотаем се по алеите и откриваме евтино и приветливо френско ресторантче с маси на открито, на калдъръмената уличка. Джак поръчва по една бира.

— За нас — вдига той наздравица и аз чуквам халбата си о неговата. Бирата е студена, а пяната ми влиза в носа. Толкова време прекарах да се чудя какво ли мисли за случилото се между нас миналата нощ, а накрая, когато подходящият момент да го попитам настъпи, аз го оставих да отлети. Осъзнавам, че ми е много по-интересно да разбера какво мисли за всичко останало.

— Харесва ли ти да бъдеш художник? — питам аз, когато пристигат ордьоврите.

— Мисля, че да. Това е единственото нещо, което умея. Пък и ме отървава от задължението да работя от девет до пет.

— Завиждам ти. Ще ми се и аз да намеря нещо, което умея наистина.

— Сещам се за някои неща — ухилва се той.

— Освен тях — изчервявам се аз.

— Значи искаш да постигнеш успех, така ли?

— Предполагам. Не искат ли всички това?

— Каква си искала да станеш като дете? — пита Джак, отчупвайки парче от франзелата и потапяйки го в апетитния сос.

— Ами нещо свързано с дрехите, доколкото си спомням. С мъжките дрехи. Винаги съм предпочитала Кен пред Барби.

— Хм, просто си искала да му свалиш панталоните.

— Така е — засмивам се аз. — Макар че под тях няма кой знае какво за гледане. Не, харесвам мъжките дрехи. Първия път, когато те видях, веднага забелязах дрехите ти.

— Защо тогава не се занимаваш с мода или нещо подобно?

Впервам поглед в стръка аспержа в чинията си.

— Щеше ми се в продължение на страшно много време, но не стигнах до никъде. Конкуренцията е твърде жестока.

— Никога няма да разбереш дали те бива, докато не опиташ. Наистина има стотици талантливи хора, които се занимават с мода, но няма причина ти да не си една от тях. Ако мислех само за конкуренцията, щях да съм се отказал от рисуването преди години.

— Предполагам, че си прав.

— Няма какво да губиш. Точно обратното, всичко ще работи за теб.

Той ме поглежда и се усмихва. Усещам, че ме залива мощна вълна от облекчение и внезапно разбирам, че мога да му се доверя. Напълно. Не съм споделяла амбициите си за кариера в модната индустрия с никого, освен с Ейч и сега се чувствам сякаш съм свалила огромна тежест от плещите си само като съм ги разкрила пред Джак. Сякаш съм си старата аз — със същност и форма на бъдещето. Може би все пак ще се пробвам.

Седим в ресторантчето, пийваме си, зяпаме минувачите и постепенно следобедът се изнизва, обагрен във весел смях. По-късно се връщаме обратно до плажа. Вече не е толкова претъпкано. Намираме си уединено кътче. Джак хвърля камъчета, които се плъзгат по повърхността към залязващото слънце, а аз наблюдавам движенията на тялото му и постепенно ме завладява плътска страст.

Той се обръща към мен.

— Какво ще правим сега? — питам аз.

— Искаш ли да се прибираш?

— Не. А ти?

Той поклаща отрицателно глава. Двамата се споглеждаме нервно и се изсмиваме.

— Знам едно място, където може да отседнем. Ако искаш, разбира се — казва Джак.

Искам, искам, как да не искам. Цялата съм изтъкана от желание.

Човекът в малкото хотелче „Казанова“ се обръща към Джак като към стар приятел. Хвърля му ключа с многозначително намигане и ни предупреждава, че закуската се сервира само до десет и половина.

Стаята ни е като излязла от някое предаване на „Хоум Шопинг“ — покривало за легло с пищни цветни мотиви и розов пухкав килим, но иначе е чиста, а на малката масичка има богат асортимент бисквити и пакетчета чай. Оставям си чантата на стол до телевизора и надзъртам през дантелената завеса към малката градинка в задния двор.

Вижда ми се много странно да съм в една стая с Джак. След деня, който прекарахме заедно, имам чувството, че се каним да направим нещо непозволено. Държим се като възрастни. Не се докосваме.

Джак влиза в тоалетната и вдига седалката на чинията. Виждам гърба му, докато пуска една вода, и по незнайни причини, изпитвам лек шок. Сега, когато е сигурно, че ще спим заедно, се чувствам доста нервна. Това ще значи повече от миналата нощ в дома му и интимността, която предстои да споделим, ме плаши.

Джак пуска водата и застава на вратата. Забелязвам, че е свалил седалката. Някой добре го е тренирал. Чудя се кой ли.

— Чувствам се мръсен — казва той.

Сбръчквам нос и прокарвам пръсти през косата си, която се е накъдрила от солената вода.

— И аз.

— Душ? — пита той.

Кимвам безмълвно.

Джак влиза преди мен и докато се събличам, виждам през прозрачната врата как наглася температурата на водата. Накрая отваря вратата и аз се вмъквам при него. Чувствам се страшно притеснена. В банята е много светло и, застанала гола-голеничка срещу Джак, знам, че съм тотално изложена на показ. Сякаш за първи път наистина се виждаме. Май наистина е точно така. Искам да се скрия, да се свия на топка.

Джак ме поглежда. Поглежда ме истински. Цялата, сякаш иска да проучи всяка пора от кожата ми и аз усещам, че се изчервявам.

Опитвам се да го сграбча и да го целуна, за да скрия неловкостта си от тази интимност, но той се отдръпва и ме бутва назад. Без да каже нищо и без да свали очи от моите, взима малкото калъпче сапун от поставката и го стрива на пяна в ръцете си.

Не би ви хрумнало да наречете една розова пластмасова душ-кабина особено еротична локация, но точно в момента тя се катери неудържимо към първото място в списъка ми на фантастични сексуални изживявания. Защото Джак започва да ме мие, превръщайки тялото ми в тресяща се маса от пяна. Докато ръцете му се плъзгат по мен, той обръща толкова голямо внимание на всеки детайл и извивка, сякаш че ме рисува. Усещам как се плъзгам към него, но не виждам нищо, защото и двамата сме обгърнати в облак от ароматна пара. Чувствам се… ЖЕНА!

Мокра жена!

Порочна жена!

Цялата треперя още преди Джак да клекне и да преметне единия ми крак през рамото си. Заравя глава между краката ми и с мен е свършено. Свършвам. Всичко се плъзга — ръцете му по тялото ми, гърбът ми по пластмасовата стена и аз — в най-страхотния оргазъм, който някога съм имала.

След това са ми нужни няколко минути, за да успокоя дишането си. Усещам крайниците си като преварени спагети. Все още не сме продумали. Поглеждам го през парата.

Сега е мой ред.

Смъквам се долу и той ме сграбчва за косата, докато езикът ми говори вместо мен.

— Ейми — простенва той след известно време.

— Ммммммммммм? — отвръщам аз. Не мога да кажа нищо повече с пълна уста.

— Затиснала си канала с коляно.

Попиваме наводнението с всички хавлии и после се просваме на леглото, за да изсъхнем. Джак проследява с пръст линията, където е било горнището на банския ми.

— Слънцето те е хванало — усмихва се той.

Така е. Чувствам се толкова гореща, че чак костите ми се стопяват. Поглеждаме се в очите и аз знам, че сега ще правим любов. А това, което ме поразява най-силно е, че Джак чете мислите ми, защото казва:

— Цяла нощ, цяла нощ и утре цялата сутрин, докато накрая няма да можеш да ходиш.

И удържа на думата си.

Когато в неделя се прибираме у Джак, аз се чувствам толкова добре, колкото е възможно след уикенд посветен на секс, слънце, море и алкохол.

— Доволна ли си? — пита Джак, докато отваря вратата. Цял ден се забавлявахме на плажа и слънцето извади наяве луничките му. Изглежда невероятно. Протягам се и го погалвам по страната.

— Може би.

— Само може би? Какво трябва да направи човек, за да те задоволи?!? — прави се на ядосан той, грабва ме, премята ме на рамото си и ме внася в кухнята. Така се заливам от кикот, че не забелязвам Мат и Хлои, изтегнали се на възглавници на пода в дневната.

— Виж ти, виж ти, младите влюбени! — изсмива се Хлои.

Джак моментално ме пуска на земята и леко се отдръпва.

Прибирам разпиляната си коса зад ушите, а смехът ми секва като отрязан с нож при гледката на Хлои. Тя се е изтегнала на пода с бутилка бира в ръка и явно се чувства като у дома си. Изглежда отвратително стройна, а съвършените й крака се подават безсрамно под късата лятна рокличка.

— Здрасти! — забърсва ме като пътен знак Джак, прикляка и целува Хлои по бузата.

— Разполагайте се — казва Мат и махва към няколко бутилки бира на масата. — Къде сте били?

— Брайтън — отвръщам едносрично аз.

— Погледни си носа! — залива се от смях Хлои. — Бедничката.

Джак се изсмива и ми подава бира. Никак не е смешно. Да не съм аз виновна, че приличам на клоун с този изгорял нос. Правя му убийствена физиономия, но той ме поглежда разсеяно и дори не прави опит да ме защити.

— Е? — казва Хлои. — Разказвайте.

— Прекарахме си страхотно, карахме водни ски, ходихме на плаж — присяда на кушетката Джак и отваря бирата си.

— И сте пренощували там? Как се казваше онова твое любовно гнезденце, Джак? — дразни го Хлои, щраква с пръсти и ме поглежда. — Не ми казвай, не ми казвай! Ще се сетя. „Казанова“, нали? Сигурно вече ти правят намаление, а?

— Млъквай, Хлои! — уж й я скастря Джак, но всъщност се смее. Явно се наслаждава на имиджа си на Джак Казанова и изведнъж всичко си идва на мястото. Аз съм просто поредното му завоевание. Една от многото в списъка, с които любовникът Джак е отсядал в „Казанова“. Колко ли други са почувствали земетресението в розовата душ-кабина? Подът сякаш потъва под нозете ми.

— Сядай, сядай — махва ми Мат към възглавниците, но аз не искам да се приближавам до Хлои, да не би случайно да я намушкам с нещо.

— А, да, Хелън ми се обади снощи — казва вещицата и небрежно отпива от бирата си.

Предупредителен вой на сирени. Защо й е на Ейч да се обажда на Хлои.

— Търсеше те.

— Мамка му!

— Не се притеснявай, казах й, че сигурно сте зачезнали някъде с Джак.

— Добре ли беше? Какво каза?

— Почти нищо. Стори ми се малко притеснена.

— Може ли да използвам телефона ви? — обръщам се аз към Джак.

— Естествено, обади се от моята стая.

Завива ми се свят от притеснение. Оставям ги да се заливат от смях в кухнята.

— Ейч, аз съм. Хайде, вдигни де! — моля се аз на секретаря й. Следва изщракване.

— Значи се прибра най-после — казва тя студено. Май наистина е бясна.

— Бяхме в Брайтън.

— Я се гръмни!

Това е ужасно. Ейч никога не е говорила така с мен. Сграбчвам слушалката с побелели пръсти.

— Какво е станало?

— Сигурна съм, че няма да те заинтригува особено — изплюва тя, но гласът й трепери, което ме плаши още повече.

— Кажи!

— Остави ме на мира! — изплаква Ейч и линията умира. Слушам накъсания сигнал и не мога да повярвам на ушите си. За първи път се случва да ми затвори така, но как бих могла да я обвинявам. Нищо чудно, че ми е бясна. Ако бях на нейно място, със сигурност щях да се мразя. Имахме планове за събота вечер, които провалих, не й се обадих цял уикенд и сега се чувствам страшно виновна. Виновна съм, че се държах като тъпа гъска, виновна съм, че сторих онова, което бях обещала никога да не правя — да поставя един мъж преди нея. Изоставих я точно когато е имала най-голяма нужда от мен. При мисълта, че може да я загубя, кръвта ми се вледенява.

— Всичко наред ли е? — пита Джак от прага. Шокираното ми изражение го кара да влезе в стаята и да сложи ръка на рамото ми.

— Нещо не е наред. Трябва да отида да я видя. Нали нямаш нищо против?

— Няма проблеми, върви.

Мразя го за това, че звучи толкова безгрижен. Ще ми се да има нещо против, да се ядоса, че прекрасният ни уикенд ще завърши тъй припряно. Но само един поглед върху Джак ми показва, че той няма да го направи. Сега е с приятелите си и аз просто не съм му нужна.

Сбогуваме се пред Мат и Хлои. Джак се държи сякаш изпраща старата си неомъжена леля. Плъзвам очи по лицето му, но онзи Джак, с когото прекарах уикенда, се е оттеглил в крепостта си. Колкото по-дълго го гледам, толкова повече се изнервя той и накрая едва ме целува.

— Ще се видим тогава.

Ще се видим кога? Утре? След една седмица? След месец? Година? Някога изобщо!

— Беше страхотно — скланя да каже, но миналото време е симптоматично.

— Надявам се, че Хелън е добре — присъединява се към него Хлои. Гласът й е изпълнен със съчувствие, но аз не се хващам. Особено след като обвива с ръка кръста на Джак и се притиска към него. Всеки би видял в жеста й една приятелска прегръдка, но когато тя сваля ръце от Джак, съм готова да се закълна, че виждам клеймото, което е оставила: „Частна собственост! Не пипай!“. Препъвам се по стълбите, излизам на тротоара и още преди да се скрия от погледа им, тя избухва в смях и побутва Джак да се прибират. Поглеждам плътно затворената врата и не мога да повярвам на очите си.

Сърцето ми думка глухо, докато се катеря по стълбите към апартамента на Ейч, а нервността ми се увеличава, когато тя отваря и безмълвно се обръща, за да я последвам в мрачните му дълбини. Ако имаше олимпиада по пушене, Ейч щеше да спечели сама и златния, и сребърния, и бронзовия медал. Навсякъде пепелниците преливат от угарки, а от уредбата дъни Ленард Коен. Лош знак.

Отначало тя продължава да се преструва на сърдита, но в един момент силите й изневеряват и се строполява в Ейч-оформената вдлъбнатина на кушетката. Както и подозирах, за всичко е виновен Гев.

— Този път наистина прецаках нещата — проплаква тя.

— Ш-ш-ш-шт — утешавам я аз, коленичейки до нея. — Не си.

Когато най-накрая успявам да я успокоя, тя ми обяснява най-новата травма през сълзи.

— Лежахме в леглото и аз го попитах дали иска да се оженим. Беше просто хипотетичен въпрос. Не съм му правила предложение или нещо подобно, но изведнъж той започна да се държи много странно. Каза, че никога няма да се ожени, освен ако не е, за да има деца. Тогава го попитах кога би искал да има деца, а той каза, че няма подобни намерения поне през следващите десет години и че иска първо да направи нещо смислено с живота си.

Типична за Гев реакция.

— И тогава нещата излязоха от контрол. Казах му, че десет години ми се виждат доста дълъг период и какво ще стане с нас тогава. Той се изнерви, каза, че го притискам и не може ли просто да се забавляваме, а аз го попитах какъв е смисълът.

Хелън си поема дълбоко дъх, а брадичката й започва да трепери.

— Какъв смисъл има, наистина? Какъв е смисълът да обичаш някого, ако през цялото време знаеш, че един ден ще духне с някоя друга и няма да иска бебета, докато яйчниците ти не се спаружат като сушен грах?

Засмивам се и опитвам да изсуша сълзите й с жалките остатъци от тоалетна хартия.

— Няма начин да предскажеш бъдещето, пиле. Не знаеш какво ще се случи с вас двамата след десет години.

— Напротив, знам — изхълцва тя. — Нищо няма да се случи.

— Това не е вярно. Всичко между вас вървеше добре, до този глупав спор. Прекарвахте си чудесно заедно. Защо просто не оставиш нещата да следват естествения си ход?

— Нищо не разбираш. Не ми пробутвай тия глупости от рода на „да живеем за мига“. Не съм ти някой дзенбудист — отрязва ме тя.

Явно е решила да не слуша гласа на разума. Козирогът в нея си показва рогата. Единственият начин да я измъкна от това настроение е с дразнене. Слава богу, че имам докторска степен по Техники и методи за управление на Ейч. Въздъхвам и се изправям от пода.

— Добре тогава. Бъди си твърдоглава стара чанта, щом толкова искаш. Не се забърквай с никого, защото той може да не се окаже Мъжът на живота ти. Знам, знам, всичко разбрах. Защо не съставиш въпросник и не накараш всеки тип, по когото си падаш, да го попълни и да гарантира лично, че ще остави живота си на изчакване, докато ти се чудиш какво точно искаш. Защото това е единственият начин да ти се уйдиса на капризите.

Въпреки усилията да я потисне, на устните на Ейч потрепва колеблива усмивка.

— Другият вариант е да сложиш Гев под домашен арест. Прикови го към масата в кухнята и го бий с камшик, докато не ти направи предложение. Това ли искаш? Сто процента ли си уверена, че той е Мъжът на твоя живот, в болест или здраве, докато смъртта ви раздели?

— Не — признава Ейч.

— Ами тогава?

— Ами обичам го и искам да излезе нещо от връзката ни.

— И кога точно Гев е казал, че не иска същото? Ейч, държиш се като гъска.

— Вече е късно. Той си замина.

— Да, вероятно в момента си е вкъщи — завъртам очи аз. — Не е изпратен на края на света. А утре и двамата ще се смеете на всичко това.

Думите ми изглежда я убеждават, защото тя се поусмихва, надига се от кушетката и ме прегръща силно.

— Но най-страшното бе, че не можех да те открия — казва Ейч.

— Наистина се притесних.

— Знам, знам, малко се поувлякох. Извинявай.

Тя ме разпитва за уикенда в Брайтън и аз й разказвам всичко.

— И какво не е наред? Защо е тази нещастна физиономия?

— Не знам. Прекарах си чудесно, но тая пуйка Хлои развали всичко.

— Може би е права да те предупреди.

Моментално ставам подозрителна.

— Защо? Какво ти е казала?

Ейч въздъхва и на лицето й се изписва „по-добре да не знаеш“.

— Нищо особено. Не искам да пострадаш, това е всичко. Хлои познава Джак доста добре. Казва, че е голям женкар и всяка перспектива за по-продължителна връзка би го накарала да офейка яко дим.

— Значи вярваш на Хлои, така ли?

— Не — поправя ме Ейч. — Казвам само, че не бива да храниш твърде големи надежди.

— Значи така, а? Всички са убедени, че няма да излезе нищо. Радвам се, че сте толкова загрижени и ми спестявате труда да опитам сама.

Ейч ме натиска за раменете да седна.

— Кой знае? Само ти можеш да кажеш какви са чувствата ти и как е най-добре за теб. Просто трябва да изчакаш и да видиш как ще се развият нещата.

Права е, разбира се, но мразя, когато Ейч ми връща моите собствени съвети. Толкова е трудно да ги приема.

Прибирам се вкъщи, лягам по корем на кушетката и се взирам в килима. В главата ми цари пълна каша. Преди срещата с Джак в петък бях толкова организирана и наясно със себе си. Смятах, че имам добре разработена стратегия. Щях да бъда очарователна, привлекателна, интелигентна, щях да го завладея, но нямаше да спя с него. Окей, признавам, че си купих ново бельо, че и жартиери (мамка му, колко са неудобни за носене), използвах щедро чисто новия си грим и парфюм, но въпреки това нямах намерение да проиграя всичко по такъв идиотски начин. Просто исках да ме пожелае до такава степен, че да разбере, че съм човек, с когото би могъл да има по-продължителна връзка.

А сега бях провалила всичко. Още дори преди да е започнало.

Но тогава си спомням уикенда в Брайтън и споменът е толкова жив, че започва да пари на клепачите ми. Нима беше тази сутрин, когато се събудих в прегръдките му? Възможно ли е всичко това да не значи нищо за него? Способен ли е просто да махне с ръка и да го забрави? Как може да се отнесе към мен като към момиче за една нощ, което не заслужава по-продължително внимание?

Взимам си вана, но и тя не ме успокоява. Студено ми е, изгоряла съм, чувствам се изоставена и дори меките, чисти хавлии не прогонват усещането ми за самота. Няма смисъл да се взирам в телефона; знам, че няма да се обади. Че защо му е? Нали в момента се забавлява с Хлои?

Обилно мажа изгорялата си кожа с хладен лосион. Макар че съм толкова изморена, сънят бяга от очите ми. Прегръщам Теди, втренчвам се в тавана, а пред погледа ми преминава като на кино целият уикенд.

Толкова по въпроса за моите големи надежди. Само за един ден спечелих и после загубих всичко. През следващите няколко десетки години ще седя в апартамента си, покрита с паяжини, а хората ще казват:

— А, бедничката! Изпита щастието в един юнски ден, но явно така й било писано.

Макар че Джак не е умрял, но със същия успех би могъл да бъде и на луната. Самоизмъчвам се, като си представям какво казва в момента:

— Ейми, да, много е добра в леглото. Позабавлявахме се, но тя не е единствената. Морето е пълно с риби.

Или:

— Защо ми е да се срещам с нея отново? Приятелите са по-важни за мен, а аз искам да бъда млад, волен и необвързан. Какъв е смисълът да се връзвам с една жена?

Не, това е непоносимо. Не мога да остана в леглото, когато този глас кънти в главата ми и затова се завличам като пребито псе в кухнята, за да си направя горещ шоколад. Подушвам млякото. Още не се е вкиснало. Става. Едва когато затварям вратата на хладилника, забелязвам, че шарените магнитни буквички са разместени. Сега, в розово, зелено и оранжево, на вратата пише: „ЕЙМИ Е СУПЕР“.

Долепям лице до хладната бяла врата и се усмихвам, защото съобщението може да бъде единствено от Джак. И докато стоя там и чакам млякото да се свари, вече не се чувствам чак толкова зле.

5
Джак

На зазоряване

Утринта ми започва с гатанка.

Въпрос: Кое мирише на сирене, има вкус на сирене, но не е сирене?

Отговор: Кракът на Мат.

Значи, Мат е готин пич. Поправка, Мат е най-готиният пич. Много неща сме преживели заедно: от уроците по пиано в ранно детство при бойната секира госпожица Хопкинс през пубертета и първите ни опити в купуването на порносписания и евтин сайдер, до заниманията ни в момента — да се маскираме като зрели и отговорни градивни единици на лондонското общество. Мога да твърдя без никакво съмнение, че са малко жертвите, които не бих направил за него. Ако имам само една цигара, а се намираме на километри от какъвто и да е магазин, с радост ще я споделя с най-добрия си приятел. Ако падне през борда по време на ураган, аз пръв ще скоча да го спасявам. Ако се нуждае от бъбрек, ще му дам един от моите. И, ако наистина бъда притиснат, бих споделил с него последния шоколадов бонбон в кутията. Но дори най-добрите приятелства си имат граница. А да се събудя с неговия потен и миризлив палец на левия крак, притиснат плътно до зъбите ми, е доста отвъд тях.

Избутвам въпросната част от анатомията му от устата си и отривам устни с ръка. Или по-точно с ръкав. Защото съм все още облечен — с дрехите, с които рухнах снощи някъде към три часа и заспах под звуците на „Супертрамп“ — „Закуска в Америка“ (иронията не убягна на замаяното ми от алкохол съзнание тогава, свежа е и сега). Опитвам да се докарам до седнало положение, но моментално рухвам обратно, притварям очи и чакам въртеливото земетресение, установило контрол над къщата на Мат, да спре. След няколко секунди и това става. Изправям се на крака много предпазливо и се хвърлям към кушетката. Издрапвам на борда и незнайно как успявам да се задържа в седнало положение. Едва тогава поемам риска да огледам ситуацията.

Първата и единствена дума, която ми идва наум, е: Апокалипсис.

И Четиримата ездачи на мрака са в наличност сред онова, което някога бе дневната на Мат, но в момента е истински Армагедон — Мат, Хлои, Джак Даниелс и Джим Бийм. Първите двама лежат на пода току под мен, прегърнати като любовници. Другите двама са празни черупки на предишната си същност. Стъкленото гърло на Джим е счупено, след като Хлои го помете от масичката някъде около два след полунощ и накисна със съдържанието му килимчето. Джак е буквално изсушен и сочи мястото, където седях аз, когато играехме на бутилка. Съзерцавайки този пейзаж на декадентска разруха, стигам до заключението, че животът ми е отврат.

Решавам, че нещо трябва да се промени.

Провеждам бърза самодиагностика:

Вкус: алкохол, цигари и чипс

Допир: лепкав

Зрение: замъглено

Слух: хъркането на Мат и туптенето на собственото ми сърце

Мирис: краката на Мат

Това потвърждава най-лошите ми страхове. Животът ми — отврат. Отврат, животът ми! Точно в този момент ми е трудно да направя разликата. Пия твърде много. Пуша твърде много. Не работя достатъчно. Така минава животът ми през последните шест месеца. Това е начинът, по който съм избрал да живея. Но край! Не искам да продължавам по този начин.

Чувам мощна пръдня и осъзнавам, че източникът й е Мат. Изражението му се сгърчва в болезнена гримаса, а клепачите му се отлепят с мъка. Трудно ми е да преценя дали това е естествена реакция на горната част на тялото му на животинското поведение на долната или проста дедукция, базираща се на светлината, която се процежда през щорите, че, да, понеделник сутрин е, но не, не съм в състояние да отида на работа. Той простенва, изломотва нещо нечленоразделно. След това, със здраво склопени очи, побутва Хлои.

Мат: Събди се.

Хлои: Грх. Кваетаямиризма?

Мат: Нзнамзаквоговорш.

Хлои: Грхгрх. Нзнамкдесм.

Мат: Шзакъснеем. Раота. Шзакъснеемзараота.

Хлои: Заебираота. Шумра. Главатамцепи.

Мат: Хлои. Тряадастааш. Окей? Тряадастааш.

Хлои: Окей. Шстаам. Детминутиистаам.

Мат: Детминути. Оачеследтвастаамезараота. Окей?

Хлои: Окей.

За щастие моите културни и лингвистични умения включват способността да говоря перфектен махмурлийски. В резултат на това съм в състояние да преведа току-що протеклия интелектуален обмен на възгледи и да заключа, че двамата са достигнали до решение да не мърдат още известно време. Това е добре дошло за мен. Защото имам нужда от баня. От дълга и гореща баня.

Пет минути по-късно, след потапяне на многострадалното ми тяло във ваната, продължавам да се чувствам на прага на смъртта. Махмурлукът е едно на ръка, в добавка към него се мразя от дъното на душата си и усещам приливните вълни на депресията. Забравете чудовището на Франкенщайн. Носферату пасти да яде. Аз съм прокълнатото създание, обречено да крачи по земята в агония до края на света. Адът на Данте е лунапарк в сравнение с това.

Физическите доказателства за горните заключения са следните:

• Перкусионистът на Лондонската филхармония изпълнява вдъхновено от амфетамини соло в концертната зала на черепа ми.

• Стомахът ми се гърчи и къркори сякаш съм погълнал жив териер.

• Нивото на водата във ваната се покачва правопропорционално на потоците пот, които се леят от челото ми.

В отчаян опит за изкупление се обръщам към религията. Превръщам се в пилигрим, а ваната става моят Лурд. Отправям благодарност към Бог, Пастир наш, за горещата вода, с която ни дарява. Изричам алилуя за пречистващата сила на сапуна и изобилието от пяна за вана. И чинно благославям банята и всички онези, които я ползват.

Но резултатът е нулев. В този миг на отчаяна нужда Бог, в когото не съм вярвал, откакто навърших дванадесет години, очевидно е решил да ми върне услугата. Не ми остава друг изход, освен да призная суровата истина, а именно, че тялото ми не е храм, а по-скоро кочина. И то доста мръсна кочина. В този момент си спомням спасителния план БАНАНА на Ейми и за момент напускам ваната, провлачвам се по плочките и грабвам шепа Нурофрен и аспирини от шкафчето над мивката. Поглъщам ги с шепа вода от чешмата и се връщам във водния си пашкул.

Докато чакам химическия лек да постигне чудодейното си въздействие, взимам маската и шнорхела иззад крана и ги надявам. Може би ключът към възстановяването ми е смяна на средата. Някои хора медитират, за да избистрят съзнанието си. Други взимат наркотици със същата цел. При мен обаче най-доброто средство са маската, шнорхелът и лежането по лице във ваната. Вървете по дяволите сухоземни тегоби! Здравей, Атлантида!

Потапям се напълно под водата и започвам старата детска игра. Със затворени очи си представям, че се гмуркам в бистро и прозрачно море. Под мен прелитат ярко оцветени коралови рифове, милват ме топли течения. Представям си, че мога да дишам под водата. Кичури водорасли нежно докосват кожата ми, екзотични риби се стрелкат край мен. А над вълните си представям кристалносиньо небе.

Но има моменти, в които бягството просто не действа. А сега е точно такъв момент. Въображението ми поддава, вълшебната сцена се стопява и ми остава единствено мътна вода и пяна. Всичко е въпрос на концентрация. А аз съм разсеян. Пак стария проблем. ГОЛЕМИЯТ проблем. Моят живот. Накъде върви. И защо още не е стигнал там. Вече съм на двадесет и седем години и какво съм постигнал? Отговорът е: нищо. Фактът, че параноята, от която страдам в момента, се дължи главно на убийствения махмурлук, не я прави по-малко реална. Съзнавам ясно, че пропилявам живота си.

Определено нещо трябва да се промени.

В края на миналата година взех важно решение — да напусна работата си и да стана художник. Щях да скоча от борда на добрия стар кораб Сигурност, зарязвайки спокойствието на минималната, но достатъчна заплата, пенсионна схема и ниско ниво на стрес с работно време от девет до пет. Като човек зад борда, щях да изпитам силите си срещу акулите и да преплувам опасните води до митичния остров Удовлетворение. И така, на първи декември 1997 г. напуснах работното си място в художествения отдел на ПроПиксел ООД, Уембли. На екрана на моя Макинтош сияеше полузавършеният дизайнерски пакет за Чик-О-Ликс (Вкусните парченца пилешко, които децата умират да похапнат). В знак на солидарност с пернатите същества по целия свят изтрих творението, преди да си плюя на петите. В оставката, която написах на домашния компютър на Мат същата вечер, обяснявах, че причината да напусна е желанието ми „да направя нещо смислено с живота си“.

Дадох си една година, за да постигна тази цел. За да изплувам или потъна. И ако потънех, така да бъде. Имах достатъчно опит и връзки, за да си намеря друга скапана работа в някоя друга скапана фирма. И нямаше да се оплаквам. Защото поне щях да съм опитал. Поне нямаше да съм се примирил с посредствеността. И дори сега, когато половината от годината свобода, която съм си дал, вече е минала, а бленуваният остров все още не е на хоризонта, не съжалявам за нищо. Ядосвам се само, че съм пропилял толкова ценно време. Ако амбициозността е от критично значение за успеха, тогава боя се, че моята е в много тежко състояние. Именно това ме изнервя. Разрешение на проблема: трябва да се захващам за работа. Още днес. Днес ще е денят, в който наистина ще се заема да постигна нещо в живота си. Нова картина. Обзема ме прилив на вдъхновение и си казвам, че това може да е началото на нещо велико.

Усмихвам се. Едно добро хрумване е достатъчно, за да прогони параноята. Също като Питър Пан — една добра мисъл и ще полетя. А добрата мисъл не е само една. Две са. От една страна, имам прилива на енергия да се заловя за работа и от друга — имам Ейми. Превъртам наум уикенда в Брайтън и натискам бутона за пауза на най-хубавите моменти — прегръдките на кея, френския ресторант, душ-кабината и така нататък. Ейми е хубава. Чиста. Изобщо Ейми е всичко онова, което в момента аз не съм. Тя определено е човек, с когото трябва да се виждам по-често. Като приятел. Като приятелка, с която спя.

Гадже.

Тази мисъл изскача в съзнанието ми като човече на пружина. Също като снощи, когато играхме на бутилка. Спомням си онзи миг, в който Хлои завъртя бутилката Джак Даниелс и гърлото й застана точно срещу мен. Мат бе уловен в няколко лъжи и бе заплатил за това с наказание — да погълне три лъжици олио, а също да свали и всичките си дрехи. Сега седеше на кушетката, дискретно подпъхнал атрибутите си между краката и приличаше досущ на жена. Хлои, като по-изпечен лъжец, се бе простила само с джинсите си. А аз, горд от факта, че нямам тайни, които да не мога да споделя с приятелите си, бях все още невредим. Докато бутилката не ме посочи. И Хлои не започна да ме разпитва за Ейми.

— Ще сбъркаме ли — подхвана тя с лукава усмивка, — ако опишем Ейми като твое гадже?

— Да. Ще сбъркате.

— Лъжец! — обяви тя и погледна Мат за подкрепа.

— Лъжец! — потвърди и той.

— Сваляй панталоните! — изкомандва Хлои.

— Няма начин. Истината ви говоря. Та ние едва се познаваме. И сме само приятели. Нищо повече. И със сигурност не сме гаджета.

Хлои издаде тиктакащ звук и пак хвърли поглед към Мат.

— Мисля, че Джак протестира твърде много.

— Съгласен съм. Да предприема ли съдебни мерки? — попита той.

Хлои се отпусна назад и махна с ръка:

— Давай смело, мой учени приятелю. Нали все пак си адвокат.

Мат понечи да стане, но спомняйки си своето разголено състояние, побърза да седне и постави скромно ръка върху интимните си части.

— Твърдя, че вие, господин Роситър, сте прекарали един цял уикенд в компанията на жена на име Ейми Кросби. Твърдя още, че въпросният уикенд не е преминал според правилата на необвързаните мъже, а именно, ако ми позволите да използвам цветистия израз — и гласът му потрепери от отвращение — „в свалки и чукане“. Съвсем не, господа — продължи гладко той и се покашля мелодраматично. — Вярно ли е, че сте поканили въпросната Ейми Кросби в този дом на вечеря.

— Вярно е.

Мат се намръщи сурово.

— Именно от това се боях, дами и господа, съдебни заседатели. А вярно ли е, че задълбочихте грешката си, като заведохте своята гостенка в хотел със съмнителна репутация в Брайтън, на име „Казанова“.

— Да, какво толкова? И двамата знаете, че не ми е за първи път да отида там с момиче. И сега не бе по-различно. Това не я прави мое гадже, нали така?

— В такъв случай бихте ли били така добър да обясните на съда — реагира моментално той — защо, по-рано днес, на влизане в същата тази стая, носехте на ръце гореспоменатата Ейми Кросби, и нещо повече — гъделичкахте я и се кикотехте.

— Просто се забавлявахме.

За миг Мат изглеждаше сякаш се кани да избухне в презрителен смях, но после се стегна и продължи със сподавено-заплашителен глас:

— О, не, това беше нещо повече. Според свидетелите поведението ви е било присъщо за мъж, който изпитва емоции, не, по-скоро чувства, към жената, която притиска толкова силно.

— Не е вярно.

— Ха-ха — избухна в смях Хлои. — Отвратителен лъжец си. Очевидно си падаш по нея, защо просто не го признаеш?

— Защото не е вярно — отвърнах аз, избягвайки да я погледна в очите.

— Значи — продължи Мат — дори в светлината на доказателствата, представени пред многоуважаемия съд, все още отказвате да се разделите с панталоните си?

— Да!

— Осъждаме ви за обида на съда тогава! — обяви Хлои. — Край на играта.

— На кой му пука — промърморих аз. — И без това е страшно тъпа игра.

Гадже.

Думата все още виси в съзнанието ми, въпреки всички протести от снощи. Странно е, но тогава наистина мислех всичко онова, което казах за Ейми — че сме просто приятели. Само дето сега мисля различно. А още по-странното е, че се чувствам виновен задето я описах по този начин пред Мат и Хлои. Сякаш по някакъв начин съм я предал, което май си е точно така. Фактът, че бях пиян, не ме извинява, нали? И тогава, както и сега, знам, че уикенда с нея беше много хубав. Глупости, беше направо страхотен. Тогава защо наприказвах всички онези глупости по неин адрес? И защо, след като се прибрахме от Брайтън, се престорих, че ми е безразлична? Какво спечелих с това? Може би за всичко бе виновен фактът, че тя си тръгна толкова бързо, за да види приятелката си, а аз останах с Мат и Хлои. Триумвиратът. Нищо не се променя, пак сме заедно, пием, напиваме се, говорим си простотии и знаем, че никой не ни е нужен.

Гадже.

Думата просто отказва да напусне мислите ми. Защото знам, че отново ще се видя с Ейми. Защото това е нещо, което искам. И то скоро.

Хрумва ми мисълта, че може би все пак трябваше да си дам панталоните на Хлои.

Поемам дъх, но нищо не влиза. Паникьосан се завъртам по гръб и изплувам с пръски на повърхността. На ръба на ваната седи Хлои и се смее, вдигнала виновната ръка, с която бе запушила шнорхела ми.

— Намери ли някакви русалки, моряче? — пита тя.

Увит в хавлия, Мат влиза с препъване в банята и ме поглежда подозрително.

— Защо правиш това — сгърчва се в отвратена гримаса лицето му.

— Правя кое? — измъквам шнорхела от устата си аз.

— Ставането? Събуждането и привеждането в бодро състояние? Защо го правиш, като дори не трябва да ходиш на работа?

— Защото, приятелю мой и братко — казвам аз, преминавайки метаморфозата от човек амфибия в симпатичен младеж на около двадесет и няколко, — всъщност трябва да работя.

Измъквам запушалката на моя въображаем океан, изправям се, профучавам край Хлои, която дискретно гледа на другата страна и грабвам една хавлия.

И точно това ще направя сега — ще се заема за работа.

Паркът

Четвъртък сутрин пристига с изненада — сънувам Ейми. Лежим на тропически плаж, изгревът залива морето с течно злато, издърпвайки като щора нощното небе с избледнели до неузнаваемост звезди. Топло е, но въпреки това аз я прегръщам силно.

— Хубаво ми е — прошепва тя. Главата й лежи на рамото ми, а косата й ме гъделичка по лицето. — Мога да остана тук завинаги.

— Да, много е…

Но преди да успея да кажа още нещо (а има много неща, които искам да й призная), отнякъде се разнася разкъсващ нервите вой. Обръщам се, но зад мен, докъдето погледът ми стига, се простира линия от палми. В следващия миг воят преминава в зловещ лай. Обръщам се към Ейми и в същия момент тя надига глава. Първоначално съм твърде шокиран, за да реагирам на това, което се разиграва пред очите ми — от врата й с бясна скорост израства вълча глава, от чиито зъби капе гореща слюнка. Напълно съм парализиран. Лаят преминава в кръвожадно ръмжене. В следващия миг се събуждам от вцепенението, отблъсквам я от себе си, скачам и хуквам по пясъка, като крещя колкото ми глас държи за помощ.

Събуждам се. От челото ми се стича пот и капе по възглавницата, в която съм се вкопчил с две ръце. Но дори сега, когато очите ми са широко отворени и знам, че съм в собствената си спалня, отнякъде се разнася същото кръвожадно ръмжене като в съня. Но сърцето ми забавя бясното си препускане, когато осъзнавам кой е източникът му — Дебелото куче, моят будилник. Протягам се, сграбчвам го от нощното шкафче и го запращам с все сила към стената. При удара противното животно надава болезнен писък, тупва на пода и най-после настава благословена тишина.

Дебелото куче е подарък от брат ми, който е откачалка на тема механични джаджи. Вместо да звъни, то започва да издава тих звук като от задъхване, след това звукът ескалира до ръмжене, див лай и в кулминационния момент — мощен вой. Картичката, която придружаваше това дяволско изчадие, гласеше „Новото ти гадже“. Ха-ха-ха, големи братко Били. Голям си умник. Но като за подарък от Били кучето будилник съвсем не е зле. Не и в сравнение с предишния му коледен дар — електрически нагревател за чорапи.

А що се отнася за вмешателството в сънищата ми, това не е първа постъпка на Дебелото куче. И направо си е облекчение, защото иначе щяха да ме нагазят фройдистки мисли покрай този странен сън. Сигурно щях да съм изкушен да го интерпретирам по следния начин:

• Спокойният плаж изразява дълбоката ми нужда от сигурност и емоционална стабилност. Трансфигурацията на Ейми във вълчица и то точно в момента, в който се каня да й излея душата си, е израз на страха ми да се лиша от независимостта си. Следователно още съм емоционално незрял и готов да напълня гащите от страх дори само при мисълта за обвързване.

• Ейми е малко нещо кучка и изобщо не си падам по нея.

Втората интерпретация отпада, опровергана от директната корелация между твърдостта на пениса ми и времето, прекарано в мисли за секса с Ейми. Което ме оставя с опция номер едно. Но и тя не може да е вярна. Аз не съм емоционално незрял. Имам си достатъчно емоции за двама. Просто имам навика да избирам внимателно накъде да ги насоча. И не се страхувам. От какво толкова има да се страхувам? Дотук аз водя играта, а не Ейми, нали? Имам предвид, нали тя ми се обади вторник следобед. Добре де, признавам, че никак не ми се искаше разговорът да свърши и непрекъснато подхвърлях нови теми, за които да си бъбрим. Но това си е съвсем нормално — аз съм общителен човек. Засега съм се набъркал в цялата работа точно толкова, колкото искам и толкова, че във всеки момент да мога да се измъкна. Никакви проблеми. Да се лишавам от независимостта си ли? Глупости. Толкова независим съм, колкото и в деня, в който я срещнах.

Дотук с Фройд.

Протягам ръка към телефона.

— Здрасти, Ейми. Джак се обажда. Какво ще кажеш да обядваме заедно.

Следва дълго, нежно и, да, трябва да призная, сексапилно простенване от другия край на жицата.

— Джак?

— Да, да, нали се сещаш. Мъжът, с когото прекара по-голямата част от уикенда.

Същото простенване:

— Колко е часът?

— Около осем и половина.

Тя прочиства гърлото си:

— Как си… как си ти?

Чувам, че Мат излиза от банята.

— О, ами добре. Защо още не си станала?

— Днес не съм на работа. Топ Темпс ме оставиха на сухо.

Звучи депресирана.

— Извинявай — плясвам се по челото аз. — Какъв съм идиот. Провалих ти сутрешното излежаване, нали?

— Не, не. Всъщност да — засмива се тя. — Но няма проблеми. Радвам се да те чуя.

Следва мълчание и аз я чувам как се движи в леглото. Представям си я как лежи, с разпиляна по възглавницата коса и подпухнали от съня очи. Приисква ми се да бях там.

— Обяд — казва накрая тя. — Да, това би било страхотно. Къде?

Поглеждам през прозореца.

— Ами по всичко личи, че днес ще е поредният слънчев ден. Какво ще кажеш за Хайд Парк? Малък пикник? Тъкмо ще хванем малко тен.

— Звучи ми като страхотна идея. В колко часа? И къде? Хайд Парк е много общо понятие.

— Към един. Може да минеш да ме вземеш от работа.

В същия миг осъзнавам, че съм се издънил. Тя също звучи объркана.

— Имаш предвид от вас?

— Ъ-ъ-ъ, не — импровизирам аз. — От една галерия в Мейфеър. На един приятел. Замина в чужбина и аз му обещах да я наглеждам. Като услуга, чат ли си?

— Окей, дай ми само адреса.

Говорим още няколко минути, след което затварям, изтягам се в леглото и ставам. Чувствам се изпълнен с енергия. Бодър и с ясно съзнание. Всичко се дължи на това, което се случи от понеделник насам и колко неочаквано се промениха нещата. В понеделник започнах да работя в ателието към единайсет и като изключим обяда и едно бързо кафе с Мат, когато той се прибра от работа, не спрях до кажи-речи десет. Никаква телевизия. Никакво моткане в градината. Само работа. Здраво бачкане.

Заех се да осъществя идеята, която ми хрумна във ваната, докато се опитвах да удавя махмурлука — играчките на порасналите момчетата. Разрових се из колекцията с плакати на Мат, изрязах всички снимки на модни аксесоари и ги аранжирах на едно табло. След това взех назаем колата му и отидох до Челси да купя голямо платно. За да го събера в купето, се наложи да сваля гюрука на спитфайъра. Остатъка от деня прекарах в скициране и подготовка за копиране на изрезките върху платното. Работата ме увлече. Знаех, че от това, с което съм се заел, ще излезе нещо. Продължих във вторник и сряда вечерта, след като се върнех от галерията на Поли. Никакво висене по баровете. Даже отказах на Гит и Пади да отида на някакво джамбуре в Уест енд. Само работа. Това, което трябваше да правя през тези последни шест месеца.

— Защо е този самодоволен вид? — пита ме Мат, когато влизам в кухнята.

— Радвам се на живота, приятелю, радвам се на живота.

Взимам си една купичка и сядам срещу него, сипвам малко мюсли и ги поливам обилно с мляко.

— Така ли? Някакви планове за деня?

— Нищо особено. Ще ходя да бачкам в галерията.

— Ами-и-и? А, да не забравя, има съобщение за теб на секретаря.

Забождам лъжица в купата, без да проявя особен интерес.

— От кого?

— СМ.

Усещам изпитателния му поглед върху себе си.

— Какво иска?

— Е, не тялото ти.

Усмихвам се неволно.

— Много смешно, ха-ха.

— Пита дали да дойде утре за сеанса ви.

Мат ме изчаква да отговоря нещо, но аз запазвам мълчание.

— Значи смяташ, че още имаш някакъв шанс, така ли? — не издържа накрая той.

— Ще изчакаме и ще разберем.

— Да бе, да — невъзмутимо повдига вежди Мат.

— Това пък какво трябва да значи?

— Познай. Нещо, което започва с Е и завършва на И, а по средата има И кратко и М.

Ейми. Вторачвам се в дъното на купичката си.

— Тя пък какво общо има?

— Ти ми кажи.

— Отговорът е — нищо.

— Значи няма да се виждате повече?

— Не съм казал това.

— Значи ще се виждате — натъртва той.

Поглеждам го, но не мога да разбера дали се шегува, или говори сериозно.

— И това не съм казал.

— Какво казваш тогава?

— Не знам. Още не съм решил.

— Значи няма да се видите днес на обяд? — засмива се той, когато изражението ми застива в смаяна гримаса. — Съжалявам, приятелю, но не можах да не чуя…

— Да подслушаш по-скоро — вбесявам се аз, но Мат не реагира. Просто ми се хили насреща.

— Трябва обаче да ти се признае…

— Кое?

— Пикник в парка, много романтично.

От неговата уста думата „пикник“ звучи като екзотична заразна болест.

— Пикникът е просто форма на хранене — изтъквам аз. — Обичайното му място на провеждане в големия град е паркът. В това няма нищо особено романтично.

Той свива рамене безучастно.

— Както кажеш. Но според мен това си е романтична среща. Пак според мен Ейми се превръща в нещо повече от „приятелче“. И накрая бих те посъветвал да си много внимателен в отношението си към СМ.

— В смисъл?

Мат става и облича сакото си.

— В смисъл, че може би е назрял моментът да вземеш решение.

Мятам се на колелото и за нула време съм в галерията. Даже малко подранявам. Нужни са ми няколко минути, за да вляза. Вторник вечерта някой бе направил неуспешен опит да разбие вратата, като междувременно тотално бе потрошил ключалката. Затова сега имаме нова врата и нова ключалка, а което по-важно — Поли ми дължи парите за тях. Не съм се чувал с него от цяла седмица, откакто потегли да катери върхове в Непал. Но парите не са най-големият проблем. Често казано, Поли е страшен досадник. Четиридесетгодишен, бивш брокер в Сити, мултимилионер с арогантност колкото Австралия и духовност колкото кучешко лайно. Когато ме интервюира за работата, разбрах, че хич не му пука за изкуството и че единствената причина да притежава галерия е, защото тя му дава тема за разговор по коктейлите. Въпреки това, както ме посъветва Крис, с когото работех преди в Пропиксел: „Това е работа. Изкарваш пари. Просто я върши“.

Ами ако тази работа е убийствено скучна? И не води до никъде? Е, поне плаща наема. Ще се справя някак си.

Влизам, правя си кафе, разполагам се на масата до вратата, усмихвам се на минувачите и като цяло се концентрирам върху вида си — професионален и дружелюбен.

Това продължава точно пет минути. След което се отправям към кухнята в задната част на галерията, пускам радиото, запалвам цигара и се отдавам на размисъл относно тазсутрешния разговор с Мат. Той, разбира се, е прав за Маккълън. Или по-скоро, прав е за Маккълън и Ейми. Защото става въпрос за едно и също нещо, а именно — верността.

В продължение на двете години, през които бях със Зои, верността не беше проблем. Аз й бях верен и, доколкото ми е известно, тя също не ми е изневерявала. Философията ми по този въпрос е кристално ясна:

• Разликата между секса с някой, с когото излизаш, и с някой, с когото не, е в емоционалното съдържание.

• Ако сексът с някого е емоционално преживяване, значи изпитваш някакви чувства към него.

• Ако изпитваш чувства, защо ти е да мамиш въпросния човек?

• Ако можеш без угризения да изневериш на този, с когото излизаш, значи повече не изпитваш чувства към него.

• Ако повече не изпитваш чувства към него, значи няма смисъл вече да излизате заедно.

• Ако човекът, с когото излизаш, ти изневери, значи не заслужава да изпитваш чувства към него.

Това не означава, че отношението ми към изневярата е крайно отрицателно. Не. И не означава, че не съм участвал в изневери. Съм. Откакто се разделих със Зои досега, съм преспал с една омъжена жена и с две със стабилни приятели. Но във всички тези случаи изневярата не бе по моя вина — тя си бе изцяло техен проблем. Необвързаните хора са хищници по подразбиране. Веднъж, след като скъсах със Зои, аз отново излязох на бойното поле. На никого не дължах сексуална лоялност. Фактът, че аз самият никога не бих изневерил на човека, с когото имам връзка, съвсем не означаваше, че не изпитвах благодарност към жените, които избираха обратното.

Но в момента съзнавам кристално ясно, че необвързаният ми статут е в опасност. Защото изпитвам чувства към Ейми. Не казвам силни чувства. Не съм някой побъркан от любов трубадур, който ще тръгне да изнася серенади. Но мисълта, че ще я видя след няколко часа, ме стопля. Всичко си има начало. И ако това ще е началото на нещо между мен и Ейми, то вероятно трябва да сложа край на ловния сезон за Маккълън. Значи е време за решение. Точно както каза Мат. Въпросът, на който трябва да си отговоря, е следният: Искам ли да опитам с Ейми? Защото ако е така, тогава ще трябва да й бъда верен. Което значи край на преследването на Маккълън. Нещо повече — значи край на всякакви преследвания. А това си е голямо решение.

Ейми пристига в един часа и четири минути. Знам го с абсолютна точност, защото през последните девет минути неотклонно следях стрелките на часовника, изтегнат в артистична поза — краката на бюрото, в ръцете — илюстрована история на дадаизма. Тя потропва на стъклената витрина, аз вдигам разсеян поглед, усмихвам се и става. Облечена е в пъстра копринена рокля с дължина малко над коляното, а косата й е вързана на опашка — жив пример за правилото на приятеля ми Анди: „Една жена е добре облечена, когато можеш да си я представиш гола“. Отивам до вратата и й отварям. В продължение на няколко секунди стоим, гледаме се и се усмихваме нервно. След това се навеждам към нея и устните ни се докосват.

Когато тя се отдръпва, погалвам с пръст носа й.

— Изгорялото вече не ти личи…

Ейми се изчервява и прави сладка гримаса:

— Пет бурканчета „Нивеа“.

Хвърля поглед навътре в галерията и ми се усмихва широко:

— Е, как е да поработиш един ден за разнообразие?

В този миг бригадата за почистване на съвестта излиза на преден план, издокарана със снежнобели колосани униформи и въоръжена с парцали и кофи със сапунена вода. „Погледни каква мръсотия е тук“, мърморят си усърдните чистачи. „Крайно време е да поразчистим тази кочина.“ И са прави — бих се почувствал много по-добре, ако признаех на Ейми, че работя редовно три дни в седмицата.

Но тъкмо когато се каня да го направя, изведнъж ме обзема страх. Ами ако не го понесе добре? Ако си помисли: „Той ме излъга веднъж, значи ще ме излъже пак“? Тогава всичко ще свърши още преди да е започнало. Освен това нямам намерение да върша тази работа за постоянно. Тя е просто за запълване на дупките в бюджета ми. А хората, които знаят истината — Мат и Хлои, са се специализирали в нейното прикриване. Няма нужда Ейми да я узнава.

— Нека го кажем така — избирам да пренебрегна въпроса й, вместо да я лъжа. — Колкото по-бързо се измъкнем оттук и отидем в парка, толкова по-добре.

Обръщам табелата на вратата на „Затворено“, заключвам и потегляме към Хайд парк. Приказваме си за уикенда и какво сме правили след него. Влизаме в едно магазинче, купуваме сандвичи и безалкохолни напитки. Докато вървим към парка, ръцете ни се докосват и в следващия момент установявам, че пръстите й са здраво преплетени с моите. Не мога да не се стресна. Знам, че реакцията ми е глупава — та ръцете ни са били на много по-интимни части от анатомията ни само преди няколко дни. Но това бе при затворени врати, в пияно състояние или далеч от Лондон. Не на открито и на домашен терен. Предполагам, че ме стресира именно значимостта на това просто действие. Съобщението, което то носи: „Хей, всички вие, вижте, ние сме заедно!“.

— Какво? — пита тя, спира и през смях се взира в ръцете ни.

Прехапвам вътрешната част на бузата си и отвръщам:

— Нищо. Просто ми е малко странно.

— Не е нужно да го правим, ако не искаш. Всъщност — добавя Ейми дяволито и измъква ръката си от моята — май е по-добре да не го правим.

Спирам объркан и внезапно усещам, че съм загубил равновесие — с торбата с покупки в лявата ръка и нищо в дясната.

— И защо така? — питам аз накрая.

Тя ме поглежда с предизвикателно присвити очи:

— Да не съм вчерашна? Знам как стават тия неща.

Нямам понятие за какво говори. Не знам дори дали е сериозна, или просто се шегува.

— Кои неща?

— С държането за ръка. Мама ме е предупреждавала за мъже като теб. Първо се държим за ръка, после ще ме целуваш по бузата. В следващия момент вече ще се опитваш да ме накараш да правим секс, аз ще забременея, а ти ще духнеш с някоя повлекана.

И тя ми се нацупва.

— Но нека ти кажа нещо, Джак Роситър. Аз не съм такова момиче.

Опитвам се да потисна смеха си, но се получава нещо като изпръхтяване.

— Окей, извинявам се — протягам аз ръка, но тя само повдига вежди в знак да продължа. — Искам го.

— Сигурен ли си?

— Сигурен съм.

Тя слага ръката си в моята и трябва да призная, че усещането е доста приятно.

Участъците в парка близо до главните алеи са претъпкани. Служителите в офисите се наслаждават на обедната си почивка и на полагаемата им се доза нефилтриран кислород и слънчева светлина. Край алеите е парад от дръпнати нагоре поли, подвити ръкави и разхлабени вратовръзки. По тревата са пръснати пластмасови бутилки от минерална вода и безалкохолни напитки. Двамата с Ейми си пробиваме път през тези препятствия, докато накрая тълпите намаляват и си намираме едно закътано местенце към центъра на парка. Разполагаме се под сянката на голямо дърво, ядем сандвичите и си бъбрим.

Като за начало цялата ситуация ми изглежда съвсем нереална. Установявам, че флиртувам, смея се на шегите на Ейми, изстрелвам въпрос след въпрос, влизам й под кожата и й показвам, че местенцето ми харесва. С други думи, върша всичко онова, което знам, че момичетата харесват, или всичко онова, което съм научил да правя, за да ме харесват. Но след време артистичните ми умения стават ненужни. Вече не съм Джак Доброто момче или Джак Съпричастния слушател, или някоя от останалите роли, които бях отрепетирал през времето след раздялата със Зои. Накрая оставам просто Джак — аз. И ме залива неописуемо облекчение. Чувствам се освободен. Лежим един до друг на тревата, взираме се в кръпките небе през листата и изведнъж усещам, че искам да поговоря с нея за нещо, за което не бях обелвал зъб откакто скъсах със Зои.

— Тая работа с ръцете — започвам аз.

Тя докосва с върха на пръстите си моите.

— Това ли?

— Да — отвръщам аз, стискайки ръката й. — Точно това.

— Какво за него?

— Н-не знам. Просто, нали знаеш, то значи нещо. Връзка е. Искам да кажа, когато видиш двама души да се държат за ръце, правиш някакви заключения, нали?

— Че са заедно…

— Не само това. Приемаш, че това положение на нещата ги прави щастливи, че не изпитват никакви съмнения по отношение на чувствата си.

Без да изпуска ръката ми, тя се подпира на лакът и се вторачва в мен.

— Така ли е при теб? Така ли се чувстваш, когато си с мен?

— Мисля, че да.

Челото й се сбръчква леко.

— Само мислиш?

Опитвам се да й обясня.

— Ами няма начин да знаеш със сигурност, нали? Не още. — Сега звуча неубедително. — Поне аз не мога.

Тя изглежда разочарована, но когато накрая проговаря, гласът й звучи стоически:

— Чувствата ти са това, което са, Джак. Съвсем просто е. Те не са нещо, което можеш да планираш, а нещо, което изпитваш.

Начинът, по който го казва, ме навежда на мисълта, че не й е за първи път.

— Не ме бива особено по чувствата, нали? — заключавам аз.

— Ами ти какво очакваш. Нали си мъж, това ви е вродено.

— Просто ми е много странно да ти се разкривам по този начин. Или по-скоро да не ти се разкривам достатъчно.

— Не е нужно да ми казваш нещо, което не искаш — изтъква тя.

— Знам. Но точно в това е работата, Ейми — аз искам да ти кажа толкова много неща.

— Какви неща?

— Например, че прекарах фантастичен уикенд, че в момента се чувствам страхотно с теб и искам това да продължи.

Тя не казва нищо, защото усеща, че още не съм свършил. И е права. Но продължавам да изпитвам съмнения. Може би това, което имам да й кажа, не е това, което би искала да чуе. Пада си по мен, ясно, но до каква степен точно? Може би за нея цялата работа е просто флирт. Може би признанието ми, че бих искал, че съм готов за нещо повече от повторяем секс, ще я изплаши. Аз самият също съм изплашен. Сигурно ме е обзела лятната лудост и след две седмици ще се озова в капана на връзка, която изобщо не искам.

Пръстите й се стягат около дланта ми.

— Знаеш ли какво чувствам аз?

— Не. Кажи ми.

— Чувствам се добре — усмихва ми се Ейми. — Забрави добре. Направо страхотно.

Повдига сплетените ни ръце пред очите ми.

— Това ме кара да се чувствам страхотно. Мисля, че е правилно. И го искам.

— А ако не излезе нищо?

— Значи така е било писано.

Именно. Залива ме приливна вълна на облекчение. Няма никакъв натиск, никакво напрежение. Ще видим как ще потръгнат нещата. Ще направим това, което вършат милиони хора по света всеки ден — ще хвърлим заровете и ще видим как ще паднат.

— Окей — казвам аз. — Значи, когато хората ни видят да се държим за ръце и предположат, че сме заедно, ще са прави?

— Да.

Целуваме се. Усещането е съвсем различно от всички наши предишни целувки. С докосването на устните ни сякаш подпечатваме договора, който току-що сме сключили. Едновременно е и страшно, и удивително. „Това е, мисля си аз. Това е краят на една част от твоя живот и началото на следващата.“ Осъзнавам, че съдбите ни се сплитат, тъй както са сплетени ръцете ни. И краят ще настъпи само по решение на един от двама ни. Когато спрем да вярваме в думите, които изрекохме току-що. Кой знае, може би точно това ни е писано да се случи. Именно в това е тръпката. Но има вероятност всичко да излезе на добър край. И именно тази вероятност ме кара да се усмихна, да я прегърна и да заспим на тревата под милващите слънчеви лъчи.

Връщам се в галерията около четири, все още сънлив и позамаян от слънцето и от случилото се. В пощенската кутия е затъкнат плик и когато го разпечатвам, отвътре изпада бележка.

„Обади ми се на мобилния телефон.“

Поли

Мамка му, мамка му, мамка му! Не мога да повярвам на късмета си. Как е възможно да се появи в единствения ден, в който реша да изкръшкам? Влизам вътре, поемам си дълбоко дъх и набирам номера му. Поли не е в добро настроение. Направо е бесен. Обяснява ми с потресаващо разнообразие от ругатни, че съм го направил на идиот в очите на новата му приятелка, като съм го принудил да стои пред вратата на собствената си галерия, защото ключалката е била сменена. Но това, както разбирам малко по-късно, е само прелюдия към наистина лошите новини.

Аз: Виж, Поли, знам, че оплесках нещата. Съжалявам. Няма да се повтори вече.

Той: Дяволски си прав и знаеш ли защо?

Аз: Защо?

Той: Защото си уволнен, ето защо. Сега искам да заключиш галерията, да занесеш ключовете на Тим Лий в грънчарницата до нас и повече никога да не си се мернал пред очите ми. Това достатъчно просто ли е за твоя мозък?

Аз: И край, така ли?

Той: Край.

Аз: Всъщност има едно нещо, което не разбирам.

Той: Какво?

Аз: Защо връзката с мобилния ти телефон е толкова лоша?

Той: Защото съм в хеликоптер. Какво общо има това по дяволите с…

Аз: Къде точно се намираш?

Той: На половината път до Париж.

Аз: А!

Той: Какво искаш да кажеш с това „А“?

Аз: Искам да кажа, а, по-добре направи обратен завой и се връщай тук, защото ще оставя тъпите ключове в тъпата врата на тъпата ти галерия и ще я зарежа широко отворена.

Разбира се, не осъществявам заплахата си. Отчасти защото Поли може да си позволи по-добър адвокат от мен и отчасти защото се чувствам по-скоро скапан и депресиран, отколкото отмъстително настроен. Вместо това чинно заключвам галерията за последен път и оставям ключовете на Тим.

По скалата на Големите катастрофи тази надминава далеч Стогодишната война. Ефектът, който ще произведе върху живота ми, е направо неизмерим. Никакви приходи = неспособност да поддържам настоящия си начин на живот = никаква алтернатива, освен да поема обратния път към старата скучна и безперспективна работа = край на амбициите ми и начало на мъчително и безсмислено живуркане.

Какъвто и контрол да имах над живота си, той току-що се бе сгромолясал. Качвам се на колелото и поемам обратно към дома, в който повече не мога да си позволя да живея. Обзема ме непознато досега чувство на безсилие. Е, почти непознато.

* * *

Признания: №4 Импотентност

Място: моята стая, студентски общежития, Единбург

Време: 23:30, втори октомври, 1991 г.

Ела Трент беше страхотно гадже. Поправка — Ела Трент беше най-страхотното гадже. Крака като на дубльорката на Джулия Робъртс в „Хубава жена“. Лице като на Ума Търман, когато танцуваше с Джон Траволта в „Криминале“. Цици като на Джейми Лий Къртис в „Истински лъжи“. И хладният чар на Лорън Вайкал. Ако съществуваше учебно заведение, чиито критерии за прием се основаваха на красота наместо на интелигентност, то Ела Трент щеше да е на корицата на проспектите. Тази жена не просто караше мъжете да извръщат глави след нея, тя направо им чупеше вратовете.

И аз тъкмо я бях свалил.

Това изобщо не биваше да се случва. Ето ни — тя и аз. Север и Юг. Сладко и кисело. Красавицата и звяра. На Ела Трент изобщо не й бе писано да попада на мъже като мен. Кариера на филмова или рок звезда? Да. Среща в някое луксозно холивудско бистро? Да. Но Джак Роситър? Не, не и не!

Не че се оплаквах от тази странна прищявка на съдбата, която я запрати в ръцете ми. Бях деветнадесетгодишен, втори курс история на изкуството в Единбургския университет. Единствената причина да издържа изпитите си от първата година бе, че Ела Трент учеше на същия етаж в библиотеката като мен. Между взирането в страниците на книгите, аз се взирах в нея. Взирах се и кроях стратегии и тактики. И накрая събрах куража да я заговоря. След обработването на почвата („Ще ми услужиш ли с една химикалка“ и т.н.) успешно установих отношения на взаимно разпознаване и кимане при случайни срещи.

Но не съдържанието на несесера й с химикалки привличаше неудържимо моя интерес. Класацията на петте ми най-горещи сексуални фантазии (в обратен ред — за повишаване на напрежението) по онова време бе както следва:

5. Шведска тройка с Хейли и Беки, близначки от курса ми.

4. Племе красиви амазонки да ме задържат в плен с цел продължаване на рода.

3. Мадмоазел Шантал, учителката ми по френски от гимназията, да ме напляска по дупето с дантелените си жартиери.

2. Да съм единственият мъж, оцелял при самолетна катастрофа на необитаем тропически остров, а всички оцелели жени по някаква случайност на съдбата да са участнички в конкурса за Мис Свят.

1. Да постигна едновременен оргазъм с Ела Трент.

Предполагам, че всеки нормален млад мъж има подобна класация. Но в моя случай редът бе най-важното. Все пак, Ела Трент пред цяло племе ненаситни за секс амазонки. Какво ви говори това? Но нямаше спасение — тя бе нумеро уно и толкоз.

И ето ни нас двамата, в моята стая, след като я бях целунал след дискотеката и после се натискахме в таксито по обратния път. Изпивах я с поглед, докато се събличаше, и се наслаждавах на всеки миг. За мен това бе възможността да осъществя мечтата на живота ми. И ако на нея случаят й беше, че се бе натряскала до козирката, беше си загубила очилата и ме бе взела за Брад, австралиеца, който учеше в нашия университет на разменни начала и по който тя си падаше, какво толкова? В този момент присъствието й в моята стая, поне според мен, бе пряк резултат от една великолепно осъществена бойна стратегия. Бях обработил почвата в библиотеката. Бях я забелязал в дискотеката. „Случайно“ се сблъсках с нея на бара. Заприказвахме се, завъртях й главата с неотразимия си чар и после се нахвърлих да я целувам, сякаш животът ми зависеше от това.

И планът ми бе проработил.

Ела Трент беше в стаята ми, а не след дълго се озова и в леглото ми, гола. Бях покорил. Бях видял. А скоро и щях да свърша. Или, както бе според фантазията ми, щяхме да свършим заедно. Чукането ми бе в кърпа вързано и просто нямаше какво да се обърка. И нямаше да е просто чукане, щеше да е Чукането на Столетието. Аз щях да бъда нейният Клинт Истууд, нейният Шон Конъри и нейният Ричард Гиър. Тя щеше да ме запомни. Моето его го изискваше.

И в началото беше точно така. Натискахме се, опипвахме се, търкаляхме се между чаршафите. Галихме се, мушкахме се тук-таме и се проучвахме. Никога през живота си не се бях чувствал толкова възбуден.

— Сега! — задъхано каза тя. — Веднага! Сложи си презерватив! Моля те, направи го сега!

Но докато надявах презерватива, установих с неописуем ужас, че ако планът ми да осъществя фантазия номер едно работеше идеално, то нещо друго започваше да бие отбой. Може би вината бе в осемте халби бира, които ми бяха нужни да събера кураж за първия си ход в дискотеката. А може би всичко се дължеше на неувереността да гледам страхотното й тяло и да знам, че никога не бих могъл да се издигна на нивото на нейните стандарти и очаквания. Или беше заради шока от постигането на нещо, на което дори не се бях надявал.

Но каквато и да бе причината, резултатът бе налице: присвиване на стомаха и свиване на малкия Джак. Наблюдавах с отвращение как членът ми в презерватива се спаружва като спукан балон. Не! Това не е възможно! Няма начин. Не сега. Не и с нея. Няма да го позволя. Започнах панически да превъртам наум сексуалните си фантазии — от номер две до номер пет. Но членът ми си бе наумил друго. За първи път от началото на пубертета ми, той се отказа от самостоятелен живот и избра смъртта. При това бързата смърт. Ела и аз го наблюдавахме безмълвно как се свива и повяхва, отпуска и предава богу дух.

— Не мога да повярвам — простенах аз.

— Не ми казвай — отвърна тя, надигна се и грабна гащичките си от пода. — Случва ти се за първи път.

Покрих лицето си с длани и промърморих:

— Всичко е заради майка ми.

— Какво?

Този път австралийският ми акцент прозвуча съвсем автентично:

— За това, че ме е нарекла Брад. Никога не съм си харесвал името.

Предполагам, че в повечето случаи промяната е бавен процес. Толкова бавен, че дори не усещаш, че се случва. Като пубертета, например. В една минута си на единайсет, без ни един косъм по гладката кожа, а неочаквано десет години по-късно не само имаш окосмяване по интимните части, достатъчно да напълни възглавница, но космите избуяват от ушите и носа ти. И се запитваш: „Как се превърнах в това, което съм? Кога точно се трансформирах от хлапе с прасковена кожа в мъж с космато шкембенце?“. А отговор на тези въпроси липсва, защото промяната не се е случила за една нощ. За нея са били нужни години.

Но понякога не е така. Понякога промяната е като експресен влак, който те грабва от една гара и само след секунди те оставя на следващата. И това тотално те разтърсва, защото виждаш ясно разстоянието, което си пропътувал, и знаеш, че няма връщане назад.

Да вземем например настоящия момент. Осем часа сутринта, моята спалня. В прегръдките ми спи това красиво момиче, главата й лежи на гърдите ми, а звукът от дишането й е в пълен синхрон с моето. Преди няколко седмици реакцията ми на подобна ситуация вероятно би била следната:

• В леглото ми спи момиче. Страхотно, пак съм чукал.

• В леглото ми спи момиче. Мамка му, не мога да се чупя.

• В леглото ми спи момиче. По-добре да я събудя. Но как по дяволите й беше името?

Но аз знам името на това момиче. Тя се казва Ейми. Днес е неделя. Точно седмица и три дни откакто Поли ме уволни. Седмица и три дни от разговора ни в Хайд парк, след който преминахме от Аз и Тя в Нас. И реакцията ми на ситуацията е следната:

• Ейми спи в леглото ми. Страхотно, пак сме правили любов.

• Ейми спи в леглото ми. Хубаво, защото не искам да спи в ничие друго.

• Ейми спи в леглото ми. Супер, защото е отвратително да се събуждам без нея.

Въпреки първоначалната ми съпротива постепенно стигнах до заключението, че не е задължително промяната да е нещо лошо. Промяната, както мъдро са посочили хипитата, е навсякъде край нас. Поне навсякъде в спалнята ми. Старите бойни аксесоари — любимите изрезки на голи мадами по стените, колекцията ми от умрели мухи по перваза и мръсните чорапи и боксерки под леглото, бяха съответно свалени, изметени и експатрирани в пералнята. Чаршафите, юрганът и калъфката на възглавницата ми ухаят на чисто и гладено. В пепелника на нощното шкафче има четири, а не четиридесет угарки. Култовият брой на списание „Плейбой“ от март 1971 г., подарък от Мат за двадесет и петия ми рожден ден, е измъкнат изпод дюшека и надлежно е подреден в кутия върху гардероба.

Но промяната може да бъде и нещо отвратително. Какъвто е случаят с промяната в работния ми статус.

Първата ми мисъл, след като се прибрах у Мат в деня на уволнението, бе да направя статуя на Поли от маймунски лайна, да нарисувам с тебешир пентаграм върху плочника в градината и да намушкам с шишове жизненоважните му органи, тананикайки вуду магии. Впоследствие отхвърлих идеята като непрактична (маймунските лайна са страшно дефицитни, особено по това време на годината) и реших да подходя към проблема по-прагматично. Напомпах егото си, казах си, че ме бива в работата, която вършех преди, и няма да имам проблеми да си намеря друга подобна на хонорар като нещатен сътрудник. Но има периоди, в които светът решава да демонстрира превъзходството си, смачквайки егото ти като мравка. След десет телефонни обаждания до стари познати в този бизнес и десет категорични отказа, стигнах до заключението, че е настанал точно такъв период. Затова захапах бордюра. Оставаше ми само един достоен изход от положението — да се моля.

Съставих списък от потенциални спомоществователи:

• Баща ми. Той каза чао на мен, Кейт, Били и мама около седмица след осмия ми рожден ден. Три деца и съпруга, която вече не обича, плюс стресът да пътува всеки ден от Бристол до Лондон и обратно го направиха податлив на чара на Мишел Доув, по онова време негова секретарка. И въпреки предсказанията на майка ми за обратното, татко и Мишел са все още щастливо женени. Живеят в просторна къща в Холанд Парк и разделят времето си между харчене на богатството, което компанията за недвижима собственост на баща ми натрупа по време на икономическия бум през осемдесетте години, и отглеждане на двете им деца — Дейви (на четиринайсет) и Марта (на тринайсет). С него се виждаме два пъти в годината (на рождения ми ден и на Коледа). Вероятност да ми даде пари — нулева. Вероятност да ми заеме пари — пренебрежимо малка, но съществуваща. Вероятност да повтори предложението си да ми намери работа в Сити — висока.

• Брат ми. Били Бой, в съответствие със страстта си към всичко що е технология, работи в маркетинговия отдел на фирма за софтуер в Докландс. Били има ипотека и семейство. Справя се добре и е щастлив. Но бъдещето е пред него. Има деца, за които трябва да мисли. Не бива да го насилвам да играе пак ролята на бащина отмяна, с която се справи толкова добре, когато аз и Кейт бяхме още хлапета.

• Майка ми. Тя работи като машинописка в банка в Бристъл и след като си плати сметките и ипотеката, не й остава кой знае колко. Естествено, ако й поискам пари, тя ще намери отнякъде, по същия начин, по който намираше, когато бях студент, но знам, че това ще ме накара да се чувствам отвратително.

• Сестра ми. Студентка. Все едно да поискам здравен съвет от изстинал труп. Забрави.

• Мат. Комплицирана ситуация. Защото Мат е червив с пари. И е най-добрият ми приятел. Винаги бих направил същото за него, но той и без това е прекалено щедър с мен. Знам, че ако му поискам пари, ще се почувствам като пълен боклук. Предполагам, че всичко се свежда до самоуважението.

Е, не бих го нарекъл точно Дрийм Тийм, но в моменти на отчаяние човек прибягва до отчаяни дела. Подхождайки теоретично, че пренебрежимо малката вероятност е по-добра от нулевата, първо се обадих на баща ми. Секретарката му бе доста враждебно настроена, но той прегърна с учудваща готовност предложението ми да се видим. Уговорихме се за четвъртък следобед.

Срещата ни премина добре. Или поне сравнително добре. Дотолкова добре, доколкото може да се каже за среща с единствения мой роднина, който не може да сдържи въздишката си при всяка среща с мен. Побъбрихме си неангажиращо известно време, осведомихме се какво се е случило в живота ни от последния път, когато се видяхме. След това преминах на въпроса и го попитах дали не би ми заел малко пари, а той ми отвърна, че вече съм достатъчно голям, за да стъпя здраво на собствените си два крака. Казах му, че съм загубил работата си, а той отговори, че може да ми намери нова в уважавана брокерска фирма. На това аз отвърнах, че искам да се занимавам с изкуство, а той въздъхна и пренасочи вниманието си към салатата с омари. И тогава направи нещо, което не си спомням да е правил някога — изнамери разрешение на проблема, което не изискваше компромис нито от негова, нито от моя страна. Предложи ми да нарисувам картина за рецепцията на новия им офис в Найтсбридж. В отговор аз също направих нещо, което никога не бях правил преди — благодарих му и казах, че няма да го разочаровам.

В петък сутринта Уили Фърпосън, маркетинговият директор на компанията на баща ми, пристигна, или по-скоро се дотъркаля в къщата на Мат. Бях отменил сеанса със Сали (за втора поредна седмица), казвайки й, че трябва да отида в Бристъл на погребение. Миналата седмица, след всичко онова, което се случи в четвъртък, изобщо не бях в състояние да се срещна с нея. Имам предвид пакта, сключен между мен и Ейми. Имах нужда от време да подредя мислите си или рискувах да действам на автопилот и да забравя, че вече не съм волна птичка. Тя го прие спокойно и това ми донесе облекчение, защото въпреки решението ми да отменя гонката за С.М., аз все пак исках да довърша портрета й.

Уили бе около петдесетгодишен оплешивяващ дебеланко, с шкембе постигнато след цял живот усилени бизнес обяди и вечери. Въведох го в ателието си, където бях окачил осем от творбите си, за да бъдат подложени на критическата му оценка. Той ги огледа така, както би прочел менюто в Макдоналдс.

— Три хиляди лири — отсече накрая Уили. — Хиляда в предплата, а остатъка при доставка. Направи я по-голяма, защото сме голяма фирма. Същия размер като тази.

Дебелият му показалец посочи платното с недовършените играчки за пораснали момчета.

— Но не толкова странна.

— Имате ли някаква идея какво точно трябва да представлява?

— Нещо ярко. Да развеселява хората.

— Ярко…

— Жълто.

— Жълто?

— Или оранжево. Оранжево също става.

— Какво ще кажете за лимонено? — попитах аз, едва способен да повярвам на късмета си да бъда посветен в Цитрусовата теория на изкуството на професор Уили Фъргюсън.

Той обмисли предложението ми за момент, преди да отсече:

— Не! Лимоненото не става. Изглежда малко като плесен. Не искаме клиентите да си мислят, че по стените ни има петна от влага, нали? Придържайте се към жълтото или оранжевото. Няма начин да сбъркаме с тия цветове.

Отбелязах си наум да поръчам кофа от най-ярката жълта боя от магазина в Челси.

— Кое е това пиленце? — попита Уили, забелязвайки портрета на Сали и се наведе, за да го огледа по-добре.

— Просто модел.

Той изви глава на една страна и остана така няколко секунди, потънал в съзерцание.

— Удивително! — гласеше окончателното му мнение.

Усетих, че се надувам от гордост.

— Харесва ли ви?

— Че как иначе. От години не съм виждал по щръкнали цици и по-стегнат задник от тия.

Така значи. С доброто (Ейми) върви и лошото (да трябва да се моля на татко за помощ) и грозното (чудовищното творение в жълто, което да трябва да нарисувам за украса в чакалнята на неговата фирма). Но не бива да се оплаквам. В банковата ми сметка пак има пари. Отново мога да си позволя да живея. Исках промяна и точно това получих.

Затова ще трябва да я приема такава, каквато е.

Поглеждам към Ейми. Тя все още спи. Би било добре да можех да се присъединя към нея, но през главата ми вече минаха прекалено много мисли, за да мога да се отпусна и да заспя отново. Разбира се, изкушава ме и идеята да се вмъкна под юргана и да я събудя с подарък за добро утро, но снощи заспахме доста късно, затова ще я оставя на мира. Наместо това се измъквам от леглото, обличам се и отивам до съседното магазинче. Обратно в кухнята, нарязвам на тънки резенчета пушена сьомга и ги нареждам върху препечената франзела. Вярно, че е малко екстравагантно, също като това, че настоях да платя за роклята, която Ейми пробва вчера, но нали именно подобни жестове придават сладост на живота. Какъв по-добър начин да харчи човек парите си?

Когато се връщам в спалнята, установявам, че леглото е лишено от присъствието на Ейми. Оставям подноса на изпомачканите чаршафи и проверявам банята. Тя също е свободна от Ейми зона. Излизам в коридора и извиквам името й, но отговор не идва и затова слизам на долния етаж.

Накрая я откривам в ателието. Френските прозорци са плътно затворени и в помещението цари задушаваща влага, като в джунгла. Тя седи с кръстосани крака на пода, облечена в черната ми тениска с Джими Хендрикс. Но не одеждите й приковават вниманието ми, а по-скоро онова, в което се взира много съсредоточено. Полузавършения портрет на Сали Маккълън. Полузавършения портрет на поразяващо красивата Сали Маккълън. Полузавършения портрет на поразяващо красивата Сали Маккълън, с щръкнали цици и стегнат задник от типа, който Уили Фъргюсън не е виждал от години.

— Мога да обясня — казвам аз, но Ейми не откъсва поглед от платното.

— Значи това е Сали, твоят модел.

— Наистина — опитвам отново. — Не е това, което…

Ейми прави жест да млъкна, като продължава да се взира в портрета:

— Може би греша, но не ми ли каза, че тя е, тук ще те цитирам, „абсолютна грозотия, която не бих докоснал и с върха на четката“? Но нали именно това е важно при голите модели? Те трябва да са интересни, а не привлекателни. Иначе си е чиста порнография. Зрително самозадоволяване на някакъв жалък перверзник, нали?

Най-накрая тя се извръща и ме поглежда. Изражението на лицето й би накарало цял армейски взвод да се оттегли полекичка назад и панически да започне да се окопава.

— Нали това каза?

— Да, но…

— Какво но, Джак? Но си ме излъгал? Но, че не е поразяващо красива? Но, че не си жалък перверзник? Кое от всичките? Хайде, много ми се ще да зная. Какво стана Джак, да не си си глътнал езика?

Свеждам поглед към босите си крака. Не, не съм си глътнал езика. Направо съм го сдъвкал, храносмлял и сега се каня да го изхвърля през долния изход. Какво мога да кажа? Да, излъгах те. Да, Маккълън е поразяващо красива. И да, вероятно отчасти съм малко перверзен.

Накрая изричам единственото нещо, което ми се вижда подходящо в дадената ситуация.

— Съжалявам. Извинявай.

След което вдигам поглед към нея и се надявам да ми прости, задето съм такъв идиот.

6
Ейми

Никога в живота ми не са ме унижавали така.

Никога!

Чувствам се като незаконородено отроче на Атила Хан и Дарт Вейдър. Толкова съм бясна.

Обръщам се да погледна вратата, през която току-що бях изхвърлена и показвам чувствата си с комбинация от пръсти и на двете ръце. Само така мога да се удържа да не тегля мощен шут на вратата.

Крача по улицата под облаците с цвят на пресни синини и псувам под сурдинка. Преди да успея да стигна до станцията на метрото, небесата се продънват и аз ставам вир-вода.

Ейми Кросби — мократа кокошка.

Никога не съм мислела, че е възможно да те уволнят като временен служител по заместване. Смятах, че като скитник чергар в стройните редици на трудещите се аз съм недосегаема. Но очевидно съм грешала.

Да греша май се превръща в моя втора природа.

А това никак не ми харесва.

Окей, може би не трябваше да разправям на Илейн, че съм спец по всякакви телефонни системи. Трябваше да й кажа истината, но в днешно време не си за никъде, ако не поизлъжеш за уменията си. Това е първото правило при временната работа — във въпросника ограждай само отговорите „Да“. Когато Илейн ми се обади, за да каже, че се отваря двуседмична високо платена работа в централата на голяма юридическа фирма, аз моментално отвърнах, че ще я поема.

Тя очевидно направи справка с досието ми, защото отговори:

— Добре. Работила си с телефонната дигитална система за пренасочване на разговори Елонексик 950, значи ще се справиш.

— Да, да — отвърнах аз, без да чувам и дума от онова, което ми говори, защото пресмятах наум колко ли ще изкарам за две седмици с оглед онези страхотни обувки, които си харесах миналата седмица. В края на краищата колко може да е трудна една работа на рецепция? Такива ги върша със затворени очи.

Затова дори за миг не ми хрумна, че може би не съм достатъчно квалифицирана за тази работа — нито когато прекосявах половин Лондон, за да стигна до Сити, нито когато крачех през огромните площи на лъскавия атриум към новото си работно място, нито даже когато си наместих задника в креслото тип космически кораб и се представих на Анджела от „Личен състав“.

Но доста помислих по въпроса, след като бях оставена сама пред нещо, което приличаше на контролна система на въздушния трафик, с гневно проблясващи червени, оранжеви и зелени индикатори и непрестанен звуков фон от настоятелно бръмчене. Тогава ми дойде наум, че май този път доста съм преувеличила квалифицираността си.

— Спокойно! — промърморих аз, потърквайки ръце, но вече усещах първите трусове под основите на самочувствието ми като временен служител по заместването. След двадесет минути все още не бях успяла да отговоря на нито едно позвъняване и започвах да се паникьосвам. След още час Анджела сигурно загря, че нещо не е наред, защото слезе от един от десетките етажи над мен.

— Някакви проблеми? — попита тя, поглаждайки стегнатия си раиран костюм.

— Не, не — усмихнах се аз, осъзнавайки, че съм си сложила слушалките наопаки. — Всичко е наред.

Тя кимна, но очевидно не бях успяла да я убедя напълно. Проследих я с поглед как влиза в асансьора. Изпълваше ме решимост да не се отказвам. Все пак съм учила физика в училище. Няма начин да не се справя.

Но все пак имаше.

Скоро ситуацията стана мотострелкова. А към единайсет часа таблото се бе нагорещило от разгневени обаждания, така и не стигнали до предназначението си и изглеждаше сякаш всеки момент ще избухне. Започнах панически да натискам бутоните напосоки.

— По дяволите! Разкарайте се, идиоти. Стига сте се обаждали! Звънете на някой друг. Майната ви!

Две минути по-късно вратите на асансьора се разтвориха и от него изхвърча оплешивяващ мъж в безупречен костюм. Първата ми мисъл бе, че някъде е избухнал пожар, защото той размахваше ръце като подивял и ми се звереше насреща, останал без дъх, но съвсем скоро стана ясно, че единственото бедствие в сградата съм самата аз.

— Какво по дяволите си мислиш, че правиш?!? — изкрещя той, когато си възвърна дар слово. — Как смееш да ругаеш по интеркома!?! Осъзнаваш ли, че в заседателната зала присъстват някои много важни клиенти на фирмата? Неприличният ти език беше чут на всеки етаж! Всеки етаж!

Гъстите му свъсени вежди пошавваха от ярост, а очите му заплашваха да изхвърчат от орбита.

Изправих се бързо, но кабелът на слушалките рязко ме върна на стола.

— Откъде си? — попита мъжът, докато се борех да се откопча от апаратурата.

— Западен Лондон — измяуках аз, едва сега забелязвайки бутона за интеркома. Натиснах го и индикаторът му угасна, едновременно със зелената лампичка на микрофона точно над голямата ми уста.

В този миг летящите врати на стълбището се отвориха с гръм и трясък и във фоайето нахлу Анджела. Борейки се за въздух, тя спря пред рецепцията и сложи ръка на развълнуваната си гръд.

— От коя агенция е? — обърна се за помощ към нея мъжът.

— „Топ Темпс“ — изплю Анджела. — Ще се погрижа веднага да ги уведомя.

Преди да успея да обеля и зъб, мъжът ме сграбчи за ръката и ме повлече към вратата.

— Ау! — изписках аз.

— Вън! — кресна той, гледайки ме с такова отвращение, сякаш току-що се бях изпикала на килима. — Повече кракът ти да не е стъпил тук! Осъзнаваш ли…

Но не успя да довърши и за миг ми се стори, че се кани да ми тегли мощен шут по задника, докато ме избутваше през вратата.

Мятам се на метрото, търсейки успокоение във факта, че съм под земята. Скрита. Тук май ми е най-добре. Сменям линиите напосоки, оставяйки неспирният поток човешки лица и прелитащи реклами да ме охлади, докато в ума ми напират думите, които трябваше да им кажа. Накрая подбирам пет експертно формирани отговора, които щяха да поразят и смаят Анджела и плешивеца с остротата на езика ми.

Но всичко това е безсмислено. Знам, че няма да имам шанс да поясня мнението си по въпроса. Трябва да приема тежката истина — в тази игра победителят не съм аз.

Решавам, че ми е необходима промяна на обстановката и слизам на Грийн Парк. Мотая се по чакълестите алеи, усещайки, че съм понесла цялото тегло на земята върху раменете си. Все още е облачно, но поне не вали. Намъквам влажното си сако и се пльосвам на една от празните пейки.

Затварям очи и съзерцавам светещите точки от вътрешната страна на клепачите си. Знам, че ще се наложи да призная всичко на Илейн. Вдигам колене и ги обгръщам с ръка. Защо още никой не е изобретил телепортацията? Това е една от ситуациите, в които ми се иска да бъда разбита на атоми. И материализирана някъде далеч-далеч. Например на някои остров в Южния Пасифик.

Ейч е в командировка, а никак не ми се иска да се обаждам на Джак. Откакто намерих портрета на онова момиче Сали, между нас настана някакво отчуждение. Макар че той прекара повече от час в обяснения и извинения, все още ми е страшно неприятно, че не ми бе казал истината по-рано. Сигурно ме е мислел за твърде лабилна психически и неспособна да се справя с факта, че рисува жена, която намира за много привлекателна. Какво е смятал? Че ще избухна в пристъп на дива ревност? Вероятно точно това и направих, но не е там работата. Затова сега се опитвам да спазвам дистанция и да бъда твърда. Но в момента никак не се чувствам твърда, а по-скоро като нещо желеподобно.

Няма към кого другиго да се обърна за съчувствие. В това отношение много старателно изгорих всички мостове. През последната седмица посветих по-голямата част от времето си в телефонни разговори с всички мои познати, опявайки им колко невероятно страхотен е Джак и колко чудесен е животът ми. Сега, когато официално съм негова приятелка, се погрижих да уведомя за това всички свои приятели и познати, които имат честта да са записани в тефтерчето ми. Любовта ще спаси света, нали?

Глупости, нека признаем, че го направих само за да ги накарам да се изядат от яд.

Направо се олях пред Сузи, най-добрата ми приятелка от колежа, което беше свръхидиотско от моя страна, като се има предвид, че тя е затънала до уши в комплицирана връзка с женен мъж. След монолога ми на тема „Открих смисъла на живота си“ Сузи въздъхна печално и каза:

— Ти си късметлийка.

— Ти също можеш да бъдеш — отвърнах аз и направих пауза за подсилване на ефекта. Тя знаеше какво ще последва. Този разговор го бяхме водили милиони пъти. — Той никога няма да напусне жена си.

— Знам, но го обичам — простена тя с патетичен кокни акцент, като звезда от сапунена опера и, както обикновено, и двете избухнахме в смях.

— Наистина се радвам, че всичко при теб е наред — призна тя накрая на разговора ни. — Въпреки факта, че зеленея от завист. Щях да съм на седмото небе от радост, ако попаднех на толкова романтичен мъж. Дръж го здраво, Ейми, и не го изпускай, каквото и да става.

Самодоволството ми премина в чувство за вина, задето бях поръсила обилно описанието на отношенията между мен и Джак с холивудска романтика и направо можех да кандидатствам за Оскар и същевременно декорирах характера му с повече положителни черти, отколкото е възможно някога дори да придобие. За да добиете представа за глупостта ми, ще ви дам само един пример: казах на Сузи, че Джак се е появил в апартамента ми с огромен букет от червени рози, а на пикника ме е угощавал с хайвер и шампанско.

Пикникът си беше добре и така, със сандвичите. Да не говорим, че драйфам от хайвер.

Но аз знам защо правя всичко това. Толкова ми се искаше Джак да бъде ТОЙ, че измислях и преувеличавах, за да убедя приятелите си, а впоследствие и мен самата, че е точно така.

Вдигам поглед към клоните на дърветата и се вслушвам в далечното дрънчене на количката за сладолед. Поемам си дълбоко дъх.

Истината е, че животът ми не е прекрасен, а Джак не е съвършен.

Обмислям това няколко секунди и свързвам двата факта в причинно-следствена парадигма — животът ми не е прекрасен, защото Джак не е съвършен.

Може би мисля така, защото не знам дали ще прекарам остатъка от живота си с него. Предполагам, че това е нормално за съвсем скорошна връзка като нашата, но въпреки това ме обзема паника. Толкова дълго чаках за подходящия мъж, че съм загубила усещането си за реалност. Смятах, че когато той се появи живота ми, всичко ще си дойде на мястото — любов, брак, бебета. И никакви глупости.

Но мъжът, когото чаках, не е Джак. Мъжът, когото чаках, е съвършен. Той е ТОЙ!

А освен всичко друго е произведение на въображението ми.

Вместо с него, сега съм с Джак. Той е истински, но определено не е съвършен. Някои негови черти наистина ме нервират. Достатъчно на брой, за да ги подредя в списък.

1. Джак е суетен. Не, всъщност, задрасквам това наум. Не е честно. Мисля така само защото има навика да се оглежда във всяка витрина, покрай която минава. Това е смешно, но едва ли е повод да го наричам суетен.

2. Джак е смешен.

3. Държи се детински. Смята, че е много смешно да пърди. Цупи се, когато нещата не станат по неговия начин. Но пък от друга страна и аз не съм образец за възрастен индивид.

4. Нещото с крака. Всеки пък, когато се опитвам да заспя, той конвулсивно помръдва крака си. Това се дължи на изобилието нервна енергия, но ме кара да си мисля, че спя с Алън Шиърър. Още повече се нервирам, когато го прави с крак допрян до моя. Защо мъжете мислят, че педикюра е приоритет на жените?

5. Струва ми се, че изпитва по-голяма привързаност и чувство за отговорност към приятелите си, отколкото към мен.

6. Изкарва си прехраната като рисува красиви голи момичета.

Агрррррррррх.

Значи Джак не е съвършен. Ще трябва да живея с тази мисъл. Не мога да обвинявам него за нещастието си. Това, че животът ми е боклук, изобщо не е по негова вина. Трябва да се оправя с това, преди да съм измръзнала до смърт.

Довличам се до Оксфорд стрийт за неизбежната среща с Илейн. Тя явно не е в добро настроение. Седи строго зад бюрото в шефския кабинет, където провеждаме малкия си „разговор“. Тя казва, че съм я подвела, че е безкрайно разочарована от мен и пита как е възможно да съм толкова безотговорна и т.н. Аз седя пред нея, с наведена глава и длани на коленете, кимам и когато тя свършва, се разтапям в извинения и изобщо правя всичко възможно да изглеждам смирена и нещастна (което никак не е трудно). Накрая всичко свършва. Илейн забожда фаса си в саксията с пластмасовото растение, при още десетина недопушени цигари. Вероятно денят й като цяло е много лош.

— Това е много сериозно, Ейми — всмуква тя обилно намазаните си с руж бузи, сякаш се кани да определи наказанието ми. Плътният фон дьо тен свършва в рязко очертана линия точно под брадичката й. — При това положение вече не мога да ти давам работа.

От известно време насам в главата ми дрънчат погребални камбани, но при тези думи аз вдигам глава, очите ни се срещат и следва мощно изкънтяване, сякаш Биг Бен току-що е паднал от кулата.

Илейн не го съзнава, но последното й изречение изчисти като с метла мъглата в живота ми. Устните й продължават да се мърдат, но аз вече не я чувам.

Всичко придобива кристална яснота.

Нужни са само няколко думи.

Даване на работа. Илейн не можела да ми дава работа.

Че аз нямам нужда Илейн да ми дава работа.

В първия миг бях поразена, че чак сега осъзнавам в какво се е превърнал животът ми. Когато се запознах с Илейн, аз моментално й се лепнах, но въпреки цялото ми послушание, добро поведение и прилежание, знаех, че ще се възползвам от нея. Работата по заместването щеше да е само временна спирка за няколко седмици, докато подредя живота си и след това никога вече нямаше да й видя очите. Но седмиците преминаха в месеци, месеците — в години и днес Илейн присъства неотменимо в живота ми. Възлагах на нея всичките си надежди да ми намери някаква работа, защото бях станала прекалено мързелива, за да мисля с главата си. Кога ли се е случило това? В кой момент бях й предала цялата отговорност и бях започнала да разчитам на нея за всичко?

През цялото това време се преструвах, че съм над тези неща и че напълно контролирам живота си. Презирах всичките работи, които вършех, и останалите жалки души, които разчитаха на Илейн и най-вече самата Илейн. Но всъщност презрението ми е било насочено към самата мен.

На това трябва да се сложи край. Седнала смирено като непослушна ученичка, аз приемам факта, че Ейч е била права от самото начало. Оставям се животът да ме влачи по течението си и използвам Джак да ми осигурява чувство за свързаност и принадлежност. Какво издава поведението ми?

Слабост, ето какво.

Но вече не мога да бъда слаба. Не и аз. Може да не съм способна да управлявам телефонна централа, но има цял куп неща, които мога да върша. И отсега нататък ще стоя на собствените си два крака.

Ейми Кросби, това е твоят живот!

Успявам да умиротворя Илейн и двете се разделяме като приятелки. След това си купувам шоколад и списание и се качвам на автобуса за вкъщи. По път решавам психологическия тест „Колко добре познавате приятеля си“ и когато проверявам резултата, се оказва, че попадам в третата група:

„Все още не му се доверявате. Трябва да отделите повече време, за да го опознаете. Връзката ви ще процъфти, ако я поставите върху благотворната почва на искреността и доверието.“

Знам, че подобни тестове са пълна измама, но този успява за миг да наруши доброто ми настроение. Прибирам се, преобличам се и си взимам душ. След което звънвам на Джак.

— Рано си се прибрала — казва той, прозявайки се. — Задръж така.

Явно покрива слушалката с ръка, защото чувам само някакво шумолене. След секунда той отново е на линия.

— Защо не си на работа.

— Нищо не излезе. Но добрата новина е, че никога вече няма да се върна там. Ти какво правиш?

Обаждате му се в неочаквано време на деня. Той не звучи очарован да ви чуе. Вие:

А: приемате, че е зает с нещо и е съвсем естествено да е разсеян.

Б: го предизвиквате и питате какво не е наред.

В: подозирате, че е с друго момиче.

— Работя в ателието. Мога да дойда. Ако искаш, разбира се — добавя Джак.

Дори не ми е хрумнало да оградя В. През цялото време държах на А. Честно!

Да си имаш приятел е много по-стресиращо, отколкото си спомням. Отнема толкова време. В момента живея в перманентно състояние на „За всеки случай“. Установявам, че всеки ден си бръсна краката и подмишниците, „за всеки случай“, ако се видя с Джак, което води до ускорен растеж на дебели черни косми. Подстригвам окосмяването си по интимните части над тоалетната, което е истински кошмар, защото трябва да пускам по няколко пъти водата, докато космите отплуват в канализацията. Подреждам си спалнята и прибирам дрехите в гардероба, вместо да ги оставям по пода. Пера през ден любимите си чаршафи, вместо да ги сменям с онези на смущаващи шарки на цветя. Пазарувам в супермаркета, така че хладилникът ми да е зареден с ядима храна, вместо да оцелявам на спагети и препечени филийки. И накрая, но не на последно място, нося бельо като за пред хора.

Това е най-мъчителната част. По време на ЖПД (Живота Преди Джак) мислех, че няма нищо лошо в това да се придържам към сивкавите си, прокъсани бабешки гащи и хармониращ с тях сутиен. Но сега съм оборудвана с подбор от отвратителни прашки, които по-скоро ми служат за генитален флосинг, отколкото за нещо друго. За комфорт пък да не говорим.

Веднъж четох някаква статия за момичета без приятели, които носели секси бельо заради самите себе си. Глупости! Такива, ако изобщо ги има, или са отчаяни за секс, или просто са прекалено богати. Но така или иначе аз не съм срещала подобно момиче. Не познавам същество от женски пол, което ще замени старите си гащи за нещо секси, дори светът да се тресеше от международна криза за бельо.

Не знам защо полагам такива усилия точно в тази област. В края на краищата онзи ден успях да зърна прането на Джак да се вее на едно въже в градината. Имаше чифт боксерки, които биха накарали дори Дядо Коледа да се изчерви от срам. Така че и той не е ангел.

Но тъй или иначе съм обзета от решимост да не бъда хваната по бели гащи (в буквалния смисъл) и затова миналата седмица аз и кредитната ми карта отидохме да пазаруваме бельо. През две трети от пътешествието бях под строгия надзор на мустаката жена с метър, която не спря да ми надува главата.

— Какъв размер сутиени носиш, миличка? — настоя да узнае тя.

— 34Б — отвърнах аз, скръствайки ръце на гърдите си, сякаш са ме хванали да върша нещо непозволено.

— Глупости! Залагам си главата, че си 32Д.

— 32Д?!? — възкликнах аз, но тя ме бутна в пробната, разви метъра си и го стегна около циците ми.

— Точно както си и мислех! — заяви жената доволно.

Ама как така 32Д? Че аз винаги съм била 34Б, откакто ми пораснаха гърди. Кога съм се превърнала в момичето от трета страница?!?

Намъквам новия сутиен и се намествам в него. Чувствам се като Ракел Уелч, с преливаща пищна плът. Поглеждам се в огледалото и оттам в мен се взира едно момиче с озадачена физиономия.

Какво да облека сега?

Тоалет за излизане не е никакъв проблем, но как да се издокарам за вкъщи? Обикновено се мотая по анцуг и развлечена тениска, но сега ще идва Джак. Как да се представя възможно най-естествено? Дали:

А: да се облека за секс

Б: да се облека в обичайните си дрехи за вкъщи

В: да се облека за излизане

Спомням си, че дотук отговорите А винаги са били правилни и гласувам доверие на чифт бикини на Калвин Клайн и бял потник и свалям сутиена.

Нужен ми е поне половин час да се гримирам така, че да не личи, че съм гримирана, да подредя стаята и да разчистя кухнята. Обмислям за момент идеята дали да не сготвя нещо, но я изоставям. В ден като днешния, когато всичко върви наопаки, със сигурност всякакви кулинарни опити ще завършат с провал, а аз съм решена, че не искам повече провали. Вече съм нова личност. Независима. И Джак тепърва ще го научава.

Лакирам си ноктите на краката, гледам телевизия и го чакам. Вече съм задрямала, когато звънецът най-сетне известява пристигането му. Свалям бързешком памучетата между пръстите на краката си и тичам да натисна бутона, за да му отворя входната врата. Изпълва ме необяснимо вълнение, докато слушам как се качва по стълбите.

— Здрасти — казвам аз, когато най-после го зървам.

Той ме целува и се усмихва. След това погледът му пада върху неглижето ми.

— Няма ли да си облечеш нещо.

— Ами д-д-да — заеквам аз и посочвам към спалнята си. — Тъкмо…

— Не ми позволявай да ти попреча тогава — усмихва се пак Джак и повдига вежди. Измъквам се бързо, за да скрия поаленялото си лице.

— Мислех да излезем някъде — провиква се той от дневната. Чувам го, че прехвърля телевизионните канали с дистанционното.

— Окей — отвръщам аз, отварям гардероба и започвам да ровя за джинсите си.

Минава през новините, някакъв филм и накрая се спира на футболен мач. За миг си помислям, че сега ще се закове пред екрана, но той се откъсва от телевизора, влиза в спалнята и сяда на леглото.

— Защо не облечеш роклята, с която беше онзи ден? Страхотно ти стои.

— Добре — свалям я от закачалката аз. Обръщам се с гръб към него и свалям потника. Внезапно усещам, присъствието му зад мен. Очевидно е клекнал, защото устните му се долепят до кръста ми и ме целуват по цялото протежение на гръбнака. След това протяга ръце и покрива атрибутите ми с размер 32Д.

— Но като се замисля… — прошепва той във врата ми.

Любим се чак до мръкнало. Отивам до кухнята да донеса бутилка вино от хладилника и кибрит. Препъвам се из стаята, докато намеря свещите.

— Защо не запалиш лампата — пита Джак, докато отваря виното.

— Защото мразя тази стая. Трябва да направя нещо с нея, но все не ми остава време.

— Какво ще направиш?

— Не знам. Може би да я пренаредя. Сега, като имам повече време, ще помисля.

Просвам се по гръб до него и сплетените ни ръце хвърлят странни сенки по стените.

— Как така изведнъж се сдоби с време?

Разказвам му за случилото се през деня и той така се разсмива, че си разлива виното по корема ми. Навежда се и го изблизва, а после подпира брада на пъпа ми и ме поглежда.

— И мен веднъж ме уволниха, ако това ще те накара да се почувстваш по-добре.

Не мога да си представя Джак, изхвърлен от работа. Твърде готин е за такова нещо. Когато го притискам за подробностите, той ми разказва, че преди няколко години работил в галерия и след един опит за разбиване сменил ключалката на вратата. Оказало се, че шефът му се появил изневиделица и побеснял, защото не могъл да влезе в собствената си галерия.

— И ти какво направи?

— Взех си шапката и го зарязах да се оправя сам. Оказа се, че това бе най-доброто, което можеше да ми се случи — отвърна той и очерта с пръст окръжност върху стомаха ми. — Накара ме да осъзная много неща. Например, че искам да стана художник и именно в това трябва да вложа цялата си енергия.

Отпивам глътка вино.

— Знаеш ли, че това едно от нещата, които най-много харесвам у теб.

— Кое? — пита той.

— Че си успял като художник.

Джак изръмжава и скрива лице във врата ми. Умирам, когато се прави на срамежлив, и го прегръщам с всичка сила.

— Въпросът е какво ще правя оттук нататък.

— Все нещо ще изникне — казва той. — Сигурен съм. А ако не — ще се наложи да си опаковаш куфарите, защото ще те открадна на околосветско пътешествие.

— В такъв случай май е по-добре изобщо да не почвам да си пиша автобиографията — разсмивам се аз.

Но въпреки изкусителните фантазии на Джак, аз все пак го правя. Искам да кажа, пиша си автобиографията. Прекарвам цялата следваща седмица в търсене на имена и адреси на компании и изготвяне на боен план. За моя изненада Джак ми оказва пълна подкрепа и дори ми помага да си съставя резюмето на неговия супермодерен компютър, който е дал назаем на Мат. Първоначално се смущавам да споделя подробностите от биографията си с него, но той е толкова ентусиазиран за моята кауза, че дори за миг не се чувствам неудобно.

— Трябва да даваш семинари по позитивно мислене — дразня го аз, когато ми се обажда за трети път в единствената вечер от седмицата, която по взаимно съгласие прекарваме разделени. — Или поне да основеш собствена религия. Звучиш много убедително, хората ще се изтрепят да ти вярват.

— Друга песен ще запееш, като забогатееш благодарение на моите съвети.

— Джакианство — подхвърлям аз, след кратко замисляне. — Да, много ще ти отива.

— Окей, умнице. Коя е първата заповед на Джакианството?

— Просветли ме, велики гуру.

— Всички мои последователи трябва да правят секс с мен.

— Трябваше да се сетя — избухвам в смях аз.

— Да, но засега ти си единственият ми последовател. Затова те искам тук до половин час.

— Друг път. Аз съм атеистка.

— Хайде де. Знам, че и на теб ти се иска.

И е прав, защото, да ви кажа честно, обожавам да прекарвам всяка нощ с Джак. Ако доскоро го смятах за срамежлив и неспособен да се обвързва, той многократно ми доказа, че съм грешала. Само за една седмица се превърна в неотделима част от живота ми, така че сега дори не мога да си спомня какво съм правила без него. Даже не съм сигурна как изобщо съм имала време да ходя на работа.

Толкова съм щастлива с новия си живот, че телефонното обаждане от Илейн в девет часа във вторник ми идва като пренеприятен шок. За мен тя вече е само сянка от миналото.

— Ще ти дам още един шанс — обявява Илейн. — Само защото съм отчаяна.

Това ме хвърля в музиката. През последната една седмица психологически се откъснах от миналото си на временен заместник. Не мога да понеса мисълта, че отново ще ме засмуче старият водовъртеж. Джак се претъркулва и затиска глава с възглавницата.

— В момента съм ангажирана, Илейн. Съжалявам — отговарям аз.

— Изслушай ме — подхваща тя. Чувам драскане на кибрит и дълбоко вдишване и си я представям как жадно дърпа цигарен дим. Погалвам ръката на Джак, която лежи на стомаха ми и поглеждам отчаяно към тавана. Животът ми бе толкова спокоен без Илейн и стреса, който ми носи общуването с нея. Ще ми се да се сгуша до Джак и да заспя безметежно.

— А, ето го. Става дума за „Фрайърс“. Май са някаква модна къща или нещо подобно. Искам от теб да се отнесеш там колкото се може по-бързо. Момичето, което разпределих, изобщо не се е появило…

— Майтапиш се! „Фрайърс“! — подскачам в леглото аз. Възглавницата се надига и изпод нея се появява съненото лице на Джак.

— Какво става? — простенва той. Поставям пръст на устните си и се измъквам от леглото да намеря химикалка. Надрасквам подробностите на гърба на някакъв плик.

— Илейн, ти си истински ангел — казвам аз накрая и затварям.

Джак се надига и се изтяга.

— Защо си се ухилила така?

— „Фрайърс“ — размахвам аз плика под носа му.

— Кой?

— Кандидатствах при тях за работа преди три години, обаче изобщо не ми отговориха. Сега ме искат. Благодаря ти, Илейн! — лепвам една целувка на плика.

— Мислех, че си приключила със заместването.

— Така е, но това може да се окаже големият ми шанс. Трябва да съм там до един час.

Хуквам да се приготвя и междувременно правя на Джак чаша чай, но той не изглежда изпълнен с ентусиазъм при идеята да става. Изравям резервните си ключове от дъното на прашасалата купичка за плодове на хладилника.

— Заключи като излизаш — казвам аз, подрънквайки с ключовете и го целувам по видимата изпод юргана част от главата. Той се измъква и взима ключовете.

— Сигурна ли си?

— Да — засмивам се аз. — Не те карам да се нанесеш, ако това те притеснява. Водят ме само практични причини. Можеш да ги задържиш, защото непрекъснато се заключвам.

— Страхотно — усмихва се той. — Сега ще мога да поровя из апартамента ти. Къде си криеш дневниците?

— Няма да намериш нищо — съзерцавам го аз в огледалото, докато си слагам червилото. — Пък и да има нещо, по-добре не си пъхай носа, защото сигурно няма да го понесеш.

— Така ли мислиш — преструва се на вбесен Джак.

— Да. Но аз ти се доверявам. Гледай да не се издъниш.

Той се приближава, сграбчва ме и ми лепва такава целувка, че язък за всичките ми усилия по червилото.

— Не знам защо изобщо си правиш труда. На мен ми отива повече това червило — прави претенциозна физиономия Джак.

— Ах ти, голямо момиче! — засмивам се аз и го прегръщам за довиждане.

— Приятна работа, скъпа — мушва се обратно под юргана той. — Не се притеснявай за децата. Ще ги взема от училище и ще напазарувам.

Слагам ръце на кръста и му се ухилвам от вратата.

— Значи така, а? Толкова усилия да ми намериш работа само за да бъдеш съпруг под чехъл, ха!

Джак прегръща плюшеното ми мече.

— По дяволите, Теди! Разконспирираха ни.

Офисът на „Фрайърс“ се намира на Шарлът стрийт, над едно лъскаво кафене. Пристигам там изпълнена с нервно притеснение и напрежение. Чувството е необичайно. Поемам си дълбоко дъх, за да се успокоя, преди да натисна звънеца. Нямам представа какво ме очаква, но ако има дори съвсем слаба надежда за постоянна работа, ще се вкопча в нея със зъби и нокти. Дава ми се втори шанс и този път нямам намерение да го пропилея.

Офисът е претъпкан с бюра, закачалки и полуоблечени пластмасови манекени. Телефоните звънят неистово на фона на усиленото до дупка радио.

— Мамка му! — провиква се висок, кльощав мъж, издокаран в розово сако и смешни слънчеви очила с оранжеви стъкла и размахва ръце в знак на пълно отчаяние. — Къде е момичето от бюрото за заместнички?

— Тук съм — отвръщам бодро аз.

— Най-после! Надявам се, че на теб може да се разчита, миличка — оглежда ме от глава до пети той.

— Ще се старая максимално.

— Джени, Джени! — провиква се странният екземпляр. — Подкреплението пристигна. Оползотвори го максимално.

След което пъргаво офейква в някакъв малък кабинет и затръшва вратата.

— Не му обръщай внимание — казва жената, която се приближава към мен. — Това е Фабиан. Обича да раздава заповеди и да се изхвърля, но не бива да се боиш от него. Аз съм Джени.

Тя ми се усмихва и аз моментално решавам, че я харесвам.

— Добре дошла в лудницата.

Развежда ме навсякъде и ме представя на всички. В офиса работят около десет човека и до един ми изглеждат приятелски настроени и добронамерени. Джени е на близо тридесет и пет години и по първоначални данни явно е посветила повечето от тези години на толкова як купон, че ако аз бях на нейно място, досега да съм в коматозно състояние.

Тя ми прави чай в кухнята и след това ми показва бюрото, което ще бъде мое работно място през следващите няколко дни. Инструктира ме как да отговарям на телефона и ми дава да набера на компютъра няколко писма.

— Боя се, че ще те затрупваме с досадна секретарска работа — извинява се тя. — Но по-нататък ще ти намерим нещо по-интересно.

— Няма проблем — отвръщам аз. — Трупай всичко на бюрото ми.

Джени работи със Сам в съседната стая. Както би казала Ейч, те двете са ХНЧ (Хора от Нашата Черга) за мое огромно облекчение. В единайсет часа широко ухилена Сам изхвърча през вратата. Издокарана е в черен минижуп и твърде голям пуловер, който прави гърдите й да изглеждат огромни. След изживяния срам с размер 32Д, изглежда ме е обхванала някаква мания да се заглеждам по чуждите цици.

— Как се справяш? — пита ме Сам.

— Чудесно. Каква е следващата ми задача? Приключих с писмата, ето — подавам й ги аз.

Тя ги преглежда одобрително.

— Идеално. Най-после човек, който не се панира пред компютъра.

Да се панирам ли? Тя май още не осъзнава, че аз съм човекът, без когото не могат.

Под мишница Сам е нарамила цял наръч списания.

— Тези са за теб. Можеш ли да ги прегледаш и да отбележиш всички снимки на тези модели? — и тя ми подава гъсто напечатан лист.

— Готово.

— Знам, че е доста досадно, но страшно ще ни помогнеш.

— Няма проблем.

— Но по-добре първо ела за една пушпауза.

И тя ме отвежда до металната площадка на аварийното стълбище, където вече чака Джени. Осъзнавам, че с този жест вече съм приета в колектива. Супер.

В предишните ми назначения винаги съм се старала да се държа настрана от „колегите“, но този път е различно. Наистина искам да ги опозная. Тук съм само от няколко часа, но знам, че може би именно това е мястото, където бих искала да работя. Бъбрим си известно време. Споменава се името на Фабиан.

Слънчевите очила на Сам са се заплели в къдриците й и тя се мъчи да ги разплете. Джени й се притича на помощ.

— Не знам какво точно става, но все ми се струва, че той няма да се задържи тук още дълго — казва Джени.

— Защо? — питам аз.

Тя слага пръст на устните си и трите скупчваме глави, за да чуем тайната.

— Очаква се смяна на ръководството. Предстои да ни купят и помнете ми думите, че ако това стане, Фабиан ще изхвърчи моментално.

Сам писка възбудено от изненада. Каня се да поразпитам още малко, но в същия миг иззвънява телефонът.

— Ще го вдигна — казвам аз и изхвърлям фаса през стоманената решетка.

През остатъка от работния ден се справям с една криза с пощата, помагам на Анди, когато компютърът му внезапно сдава багажа, ходя да взема няколко образци от Бъркли стрийт и изобщо се старая да съм максимално полезна на фирмата. Сигурно в мен живее нов човек, защото през целия ден изобщо не ми дойде наум да звъня на Ейч. Или на Джак. Краят на работния ден ме хваща съвсем неподготвена.

— Обещай, че ще дойдеш и утре — примолва се Джени.

— Че как иначе — отвръщам аз.

— Днес нямаше да се справим без теб.

Вървя по улицата и се усмихвам сама на себе си. Чувствам се скапана, но още не ми се прибира. През целия ден се старах да вникна в това, с което се занимава „Фрайърс“. С малко оттук, малко оттам скърпих някаква представа за модната им линия този сезон. Основната им линия е ежедневно мъжко облекло за големите вериги магазини, но произвеждат и своя собствена модна линия за един бутик в Ковънт Гардън.

Решавам да му хвърля един поглед и прекосявам цяло Сохо и Сейнт Мартин Лейн. Разглеждам всички витрини и си отбелязвам наум каква е общата картина на модата в момента.

Влизам в бутика на „Фрайърс“ и си завирам носа навсякъде. Дрехите ми харесват, но на витрината са изложени само най-предизвикателните модели. Изненадана съм колко класическа е линията на облеклата вътре. Подслушвам разговорите на купувачите и продавачите, преди да осъзная, че чакат само мен, за да затворят.

Прибирам се вкъщи доста късно, а главата ми бръмчи като кошер от различни идеи. Джак е оправил леглото и е измил чиниите. Не ми е оставил нито бележка, нито съобщение на телефонния секретар, но ми харесва мисълта, че е бил сам в апартамента ми. Лягам си с цяла купчина списания за мъже и проучвам внимателно страниците за мода. За първи път от много време насам се чувствам изпълнена с решимост и целеустременост. Когато загасям лампата и си слагам глава на възглавницата, миризмата на Джак ме обгръща отвсякъде и аз заспивам усмихната.

Следващите няколко дни ми минават като в мъгла и ми доставят невероятно удоволствие. Започвам да си мисля, че мястото ми е именно във „Фрайърс“.

— Жалко, че Карън се връща другата седмица — казва Сам, когато отиваме на обяд в четвъртък. — Щеше да е страхотно да останеш за постоянно.

— Изобщо не искам да напускам — казвам аз искрено. — Няма ли да се намери някоя постоянна работа за мен?

— Ако изникне нещо, ти първа ще научиш, обещавам. Имаш ли да ни оставиш някое сиви?

— Естествено. Ще ви го оставя днес следобед.

— Ще видя какво може да се направи по въпроса.

Надявам се да не го казва просто така. Толкова бях заета да им върша секретарската работа, че нямах никаква възможност да им покажа колко силно ме интересува модния бизнес.

В петък сутринта всички се събират на извънредна оперативка и аз оставам сама в офиса. Оглеждам се и вече усещам как ме изпълва носталгия. Това място наистина ще ми липсва.

Илейн се обажда.

— Харесали са те — казва тя, сякаш това е най-странното нещо, което може да се случи.

— И аз ги харесах. Сигурно нямаш още няколко страхотни назначения, нали?

— Нищичко. Пълно затишие на трудовия фронт.

Обратно в изходна позиция, мисля си аз. В същия миг на вратата се звъни.

— Всички са на оперативка — съобщавам аз на мъжа, който стои на площадката. — Мога ли да ви помогна с нещо?

— Тук съм, за да се срещна с Фабиан — казва той, озъртайки се в празния офис. — Имате ли нещо против да го почакам?

— Заповядайте — усмихвам се аз и го настанявам на дивана до прозореца.

Може да чака тук колкото си иска. Изглежда страшно привлекателен, с къса руса коса, сексапилно набола брада и златист тен. Бръчиците от смях край очите му ме навеждат на мисълта, че наближава четиридесетте.

— Да ви направя ли едно кафе?

— Да, ако обичате — отпуска се той на дивана, а аз отивам в кухнята.

Фотомодел. Сигурно е фотомодел. Няма какво друго да е. Сега разбирам защо Фабиан иска да се срещне с него. Той ще е идеален за новата колекция на Джени.

Няма смисъл да се преструвам, че работя при положение, че всички са на оперативка, затова след като му сервирам кафето се подпирам на ръба на бюрото и му се усмихвам дружелюбно.

— Е, кажете ми нещо за „Фрайърс“.

— Това е една блестяща модна къща. Облеклата са страхотни, е, поне класическата линия, а хората, които работят тук, са невероятни. Аз съм с тях само от няколко дни, но изобщо не ми се иска да напускам.

— Да напускате ли?

— Тук само временно, замествам — повдигам безпомощно рамене аз.

Той надига въпросително вежди. Знам, че не бива да говоря за това с него, тъй като е напълно непознат, но се чувствам толкова депресирана след разговора си с Илейн, че неусетно му разказвам цялата история. Как преди три години съм изпратила резюмето си и колко съм се надявала временното ми назначение тук да премине в нещо постоянно.

— Защо тук, а не в някоя друга модна къща? — пита той след известно замисляне.

— Заради потенциала. Толкова много неща бих искала да направя тук.

— Какво например?

Тогава му разказвам за идеите си и експедицията по бутиците за мъжка мода. Той ми задава въпроси и аз споделям теорията си за рекламата на витрините и как „Фрайърс“ трябва да увеличи присъствието си на пазара. Предавам му подслушаните от мен разговори на клиентите в бутика на „Фрайърс“ и проучването ми на списанията за мъжка мода. Хващам се, че дори му описвам начина, по който се облича Джак.

Докато приказвам, той кима внимателно и това ми носи огромно удоволствие. Чувствам се поласкана, че някой най-после ме изслушва. Жалко, че е само модел.

— Просто няколко идеи — завършвам аз монолога си.

— Споделяли ли сте ги с Фабиан?

— Боже мой, не. Та той не приказва с мен. Нали съм само временно тук.

— Голяма загуба — отбелязва той и звучи искрено.

Кимвам, но вниманието ми е привлечено от хората, които се връщат по работните си места. Скачам от ръба на бюрото.

— Извинете, че ви досадих така — казвам аз, приглаждайки полата си.

— За мен беше удоволствие — накланя кавалерски глава той. Харесва ми американският му акцент. — Как се казвате.

— Ейми. Ще кажа на Фабиан, че сте тук.

Тръгвам към кабинета на Фабиан, но внезапно спирам и се обръщам.

— Трябва обаче да знам името ви.

— Джулс. Джулс Гелър.

Очевидно нещо в атмосферата на офиса се е променило. Когато ми се отваря една свободна минута, отивам в стаята на Сам.

Тя, Джени, Анди и Луис са се усамотили на площадката на аварийното стълбище.

— Какво става? — питам аз от прага.

— Точно както си мислехме — отвръща Джени. — Ей енд Ем са купили „Фрайърс“.

— Какво е Ей енд Ем?

— Друга модна къща. Централата им е в Америка, но техните колекции имат добър пазар и тук. Ще ни доведат и нов шеф.

— Не мога да повярвам, че ще ни пратят именно него — възкликва ентусиазирано Джени. — Той е фантастичен.

— Сигурен съм, че първата му работа ще е да се отърве от Фабиан, ако има намерение да ръководи бизнеса ни оттук — добавя Анди.

— Видяхте ли колекцията, която представи в Париж? — пита Луиз.

— Аха. Наистина е добър. Божичко, надявам се да ни задържи.

— Кой? — питам аз, усетила, че губя нишката на разговора.

— Джулс Гелър — отвръща Джени, чак сега забелязала объркването ми. — Джулс Гелър е новият ни шеф. Нали е страхотно?

Връщам се на бюрото си с леко залитане. Джулс Гелър е новият шеф.

Същият Джулс Гелър, пред който преди малко си излях душата.

Браво, Ейми! Пак се прояви! Вече направи страхотно впечатление тук. Напориста временно назначена служителка пробутва идеите си на човека, който, според думите на Джени, на практика притежава компанията.

Мамка му!

През остатъка от следобеда се старая да съм по-ниска от тревата и по-тиха от водата. Срещата в кабинета на Фабиан продължава с часове. По едно време привикват Джени и Сам. Избягвам да разговарям с останалите и се опитвам да не забелязвам напрегнатата атмосфера в офиса. Налага се да отида до пощата и когато се връщам, няма никаква индикация дали Джулс е още в офиса, но аз взимам твърдото решение по-скоро да се скрия под бюрото, отколкото да се мерна пред погледа му.

В пет и половина Джени влиза и аз й предавам последната купчина свършена работа плюс отчета ми, който трябва да бъде подписан.

— За последен път правя това — въздъхва тя.

— Да ти кажа честно, май е по-добре, че ви напускам — изтърсвам аз и й обяснявам каква съм я свършила. Тя избухва в смях.

— Нещата често изглеждат по-лоши отколкото са.

— В случая не е така — прибирам аз подписания отчет в чантата си.

— По-добре иди да кажеш довиждане на Фабиан, преди да си тръгнеш.

Тя ме прегръща за сбогом и всички в офиса се изреждат да ми благодарят. Усещам нещо странно в отношението и погледите им, насочени към мен. Или съм се изцапала с мастило от принтера, който поправях, или ме гони параноя. Поглеждам се в огледалцето. Явно е параноя.

— Ще поддържаме връзка — обещава Сам със стиснати палци. Двете с Джени ми се усмихват, докато потропвам колебливо на вратата на Фабиан.

— Дали е вътре? — питам ги аз, а те изглеждат така, сякаш всеки миг ще избухнат в смях.

— Давай! — побутва ме Джени.

Отварям вратата.

— А, точно човекът, когото исках да видя. Влизай.

Зад бюрото на Фабиан стои Джулс и ми се усмихва.

— Дойдох да видя Фабиан — заеквам аз.

— Боя се, че Фабиан вече не работи тук. Ще се наложи да разговаряш с мен.

Разполагам се в стола пред бюрото. Знам, че се изчервявам прогресивно и той ми се усмихва. Изглежда ситуацията наистина го забавлява.

— Не трябваше да ти казвам нищо одеве. Не знаех, че си новият шеф. Обикновено не…

Джулс вдига ръка, за да ме спре.

— Всичко е наред, Ейми. Не е нужно да се извиняваш.

— Но…

— Никакво „но“. По една случайност смятам, че идеите ти са страхотни. Освен това ми се струва, че си отговорът на един мой голям проблем в момента. Имам нужда от личен сътрудник, който да ми помогне да организирам всичко тук и според мен ти си идеалният човек за поста. Как си на компютъра?

Това ме хваща напълно неподготвена. Каня се да продължа на автопилот с извиненията, но от последните му думи ченето ми увисва до гърдите. След което побързвам да го затворя. Този път май е наистина. И няма да оплескам нещата.

— Не много добре, но бързо се уча.

— Поговорих с Джени и Сам. И двете смятат, че ти си най-добрият сътрудник, който се е свъртал тук от доста време насам. Освен това прегледах сивито ти. Впечатлен съм.

Благодаря ти, Сам.

— Е, какво ще кажеш? Ще ми спестиш ли мъките да интервюирам една камара отчайващо глупави секретарки, или ще ми дадеш шанс?

Да му дам шанс ли?

След като отпразнуваме събитието със Сам и Джени в близкия бар, се отнасям у Джак и Мат с бутилка шампанско в ръка.

— Никога няма да познаеш какво ми се случи! — обявявам аз, когато Джак ми отваря.

— Какво?

Измъквам шампанското иззад гърба си.

— Вече спокойно може да бъдеш съпруг под чехъл!

Джак и Мат изпадат във възторг, когато им съобщавам голямата новина. Сядаме в кухнята и се наливаме с шампанско, докато им разказвам подробностите и сипя хвалебствия по адрес на „Фрайърс“.

— Кога започваш?

— Това е най-хубавата част. Чак след три седмици. Което значи, че можем да отидем някъде на почивка.

— Почивка ли?

— Да. Нали се сещаш, ваканция? Защото като започна работа, няма да имам много време за пътуване и почивка. Обмислих го по пътя насам. Нека да отидем някъде на юг за една седмица.

— Не е ли малко внезапно?

— Е, имаш цяла седмица, за да решиш. Хайде де, Джак! Можеш да си го позволиш. Ще си прекараме супер.

Джак не изглежда особено убеден.

— Не може да отидеш другата седмица — намесва се Мат. — Нали тогава е ергенското парти на Алек.

— Знам.

Вълнението, радостната възбуда и алкохолът така ме бяха замаяли, че едва след няколко секунди регистрирам погледите, които си разменят с превишена скорост. Имам чувството, че пропускам нещо тук.

— Ще го измислим — казва неадресирано Джак, става и се запътва към хладилника.

— Трябва да изчезвам — заявява неочаквано Мат.

— Не си отивай — примолвам му се аз.

— Съжалявам, но наистина се налага да отида. Забавлявайте се, деца — сбогува се с нас той, излиза и затваря вратата зад себе си.

— Сбърках ли нещо? — питам аз.

— Не, не се притеснявай.

— Не е нужно да ходиш на почивка с мен, ако не искаш.

— Разбира се, че искам. Пък и Алекс е приятел по-скоро на Мат, отколкото мой. Ще оправя нещата.

— Супер! — смъквам се аз от стола и прегръщам Джак с все сила. — Толкова съм развълнувана.

— Аз също — отговаря той, но не звучи толкова убедително, колкото ми се иска.

Защо социалният ми живот заема само седем от триста шейсет и петте дни в годината и през всеки един от тези седем дни около четири милиарда неща се конкурират за вниманието ми? Тази събота е идеален пример.

Стресирана съм още преди да се събудя. Махмурлукът никак не помага в случая.

Днес е партито по случай петдесетия рожден ден на леля Ви — мероприятие, на което съм поканена заедно с Джак (резултат от ловките кроежи на майка ми, както подозирам), но по-скоро бих умряла, отколкото да го представя на братовчедите ми. Не искам да си вади преждевременни заключения за генетичните особености на рода ми. Иначе леля Ви е голям образ и при нормални обстоятелства страшно бих се радвала да я видя. Има си надуваем замък за скачане в задната градина.

Казах на мама, че ще отида, но прибирайки се вкъщи рано в събота сутрин, знам, че ще се наложи да й се обадя и да бия отбой. Това ще я вбеси.

Защото рожденият ден на леля Ви съвпада с вечерята, която Ейч ще дава тази вечер по случай рождения ден на Гев. Тя се е побъркала на тема менюта и списъци с гости и ще откачи, ако й кажа, че няма да отида. Освен това й обещах да ида по-рано и да й помогна с готвенето.

Но истинският проблем в случая е, че същата вечер Хлои ще прави барбекю и Джак се нацупи тази сутрин, когато му казах, че ще ходя на вечеря у Ейч.

— Но всички ще са там — каза той. — Трябва да дойдеш. Мат и аз ще сме главни готвачи.

— Ама вече съм обещала на Ейч.

— Нали не е нейният рожден ден. Само някаква вечеря. Тя няма да се възпротиви да има едно гърло по-малко за хранене.

— Напротив.

— Отивай тогава — фръцна се Джак. — Но мисля, че поведението ти е малко егоистично. Отказвам се от цяло ергенско парти, за да отидем заедно във ваканция. Най-малкото, което можеш да направиш, е да дойдеш с мен тази вечер. Искам да те покажа на всички.

Добирам се до вкъщи и установявам, че на телефонния секретар ме чакат три съобщения от Ейч. Знам, че ще отида на барбекюто у Хлои, но няма начин да кажа истината на най-добрата си приятелка. Това ме кара да се чувствам като пълен боклук. Ще се наложи да я лъжа.

Когато тя се обажда пак, аз изваждам най-жалкия си глас.

— Къде ходиш? — пита Ейч. — Цяла сутрин се опитвам да се свържа с теб. Нали не си забравила, че ще ходим на пазар.

— Не се чувствам добре.

— Джак там ли е? — пита тя скептично.

— Не. Скъсах се да драйфам.

— Махмурлук?

Умирам да й разкажа за новата ми работа, но вече съм отворила торбата с лъжите.

— Май няма да дойда с теб на пазар.

— Но ти обеща!

— Знам, но се чувствам отвратително. Честно!

Тя въздъхва. Мога да позная, че е вбесена.

— Окей. Гледай да се оправиш за довечера. Джак ще дойде, нали?

— Не може. Леля му има рожден ден или нещо подобно.

— Ама аз го бях планирала и него. Можеше да ми кажеш по-рано.

— Извинявай. Трябва да затварям. Май пак ще ходя да викам боата.

Влизам в банята и се изплезвам на отражението си в огледалото. Знам, че сторих голяма глупост и подозирам, че ще стане и по-лошо. Никога не лъжа Ейч. Пък и вече съм купила подарък на Гев. Ще се наложи „да се оправя“ за довечера. Джак ще го преживее някак си.

Мотая се цял ден и целият свят ми е крив. Джак се обажда в шест часа от мобилния телефон на Мат.

— Къде си? — настоява той.

— Тъкмо се приготвях за излизане…

— Идвай по-бързо. Храната изглежда страхотно. Казах на Хлои, че и ти ще идваш.

— Джак…

Но той вече е затворил.

Известно време обмислям идеята да отида първо у Ейч и после да си тръгна, за да смогна за барбекюто у Хлои, но знам, че така само ще влоша нещата.

Ще се наложи да отрежа Ейч. Не мога да разочаровам Джак. Не и след всичко, което направи за мен през последните седмици. Отрепетирам репликите си, преди да позвъня на Ейч.

— Как се чувстваш? — пита тя.

— По-зле.

— Яла ли си нещо?

— Не. Не мога да задържа нищо. Сигурно е някакъв вирус. Няколко човека в работата са го пипнали.

— Искаш ли да дойда да те взема? Ще останеш тук. Нищо, че няма да ядеш.

— Не мога, Ейч.

— Но това е рожденият ден на Гев!

— Знам, но се чувствам ужасно. Изобщо не ставам за компания. По-добре ще сте без мен.

— Значи няма да дойдеш.

— Не. Мисля да си легна.

— Ще ти се обадя по-късно, да проверя как си, става ли?

— Не се притеснявай. Сигурно ще съм заспала и няма да чуя телефона. Забавлявайте се. И целуни Гев от мен.

Това е. Поела съм магистралата към ада.

Пристигам у Хлои след час и нещо и изобщо не съм в настроение за купон. Апартаментът й е на приземния етаж на просторна викторианска къща. Когато тя ме посреща на вратата и ме превежда до градината, забелязвам, че дневната й е обзаведена семпло и елегантно. Дори градината е съвършена.

Джак и Мат се правят на главни готвачи край скарата, а около тях се мотаят около четиридесет човека. От тонколоните се лее Арита Франклин и всички изглеждат в лошо настроение.

— Радвам се, че успя — целува ме Джак.

— Хубаво — отвръщам разсеяно аз, защото забелязвам Мартин, брата на Ейч. Той разговаря с групичка хора в другия край на градината, но когато ме забелязва ми махва с чашата си. Махвам му в отговор, макар че коленете ми се подкосяват. Тоя път няма да ми се размине. Ейч със сигурност ще научи къде съм била.

Обръщам се към Джак.

— Искаш ли нещо за ядене? — пита той, захапал апетитно препечена наденичка.

— Не, благодаря.

— Хайде, развесели се малко. Нали си на купон.

Да се развеселя ли? Сега, когато социалният ми живот е поел към дъното? Усмихвам му се немощно.

— Кои са всички? — принуждавам се да звуча дружелюбно настроена.

Джак започва да ми сочи хората в градината.

— Това е Стрингър, той работи в салон за фитнес. Деймиън, стар приятел от училище…

И така нататък, и така нататък — цял списък от имена, които няма да запомня.

— А, ето го и Джонс — завършва той, посочвайки мъж в кожени панталони. Джонс е много привлекателен на вид, но очевидно го знае и сам, съдейки по начина, по който е застанал и привлича всеобщото внимание.

— Внимавай с него. Надрусал се е до козирката. О, божичко, идват насам.

Момичето, което се приближава заедно с Джонс, ми изглежда познато отнякъде. Може би е фотомодел или нещо подобно, защото е много слаба, висока, с дълга руса коса и изобщо цялостно излъчване, което може да накара всяка жена да се откаже и да си направи операция за смяна на пола.

— Джак, справяш се страхотно — мята му сияйна усмивка тя.

Басирам се, че червило никога не е попадало върху тези снежнобели зъби.

— Няма ли да ни запознаеш — пита момичето, оглеждайки ме любопитно.

Джак изглежда внезапно смутен и припряно обръща пържолите на скарата.

— Разбира се. Ейми, това е Джонс — махва с вилицата той в посока на кожените панталони.

— Здравей, Джонс.

Джак е прав. От пръв поглед му личи, че е друсан много яко.

— И Сали — избъбря набързо Джак, сякаш ако зависеше от него, изобщо не би се впускал в тази тема.

Нужни са ми няколко секунди, докато загрея, но когато и това става, ледена ръка сграбчва сърцето ми. Джак е рисувал нея? Абсолютно гола?

— О — разтапям се във фалшива любезност аз. — Вие сте Сали, момичето на картината. Сторихте ми се доста позната.

Сега остава само да се плесна по бедрото, като акомпанимент на фалшивия смях, който излиза от устата ми. Сали свежда поглед, скромно както ми се струва, но да пукна, ако й дам повод да мисли, че това ме притеснява.

— Каква картина? — пита Джонс.

— О, нали се сещате! — усмихвам се аз толкова широко, че имам чувството, че лицето ми ще се напука. — Актовата сцена, която Джак рисува. Наистина е много добра и…

— Я задръж! — прекъсва ме Джонс, вдигайки ръка. На показалеца си носи солиден сребърен пръстен с формата на череп. — Я задръж — повтаря той, отмятайки коси.

— О, боже — захлупвам уста с ръка аз и се обръщам към Сали. — Нима развалих изненадата? Сигурно сте щели да му я подарите. Нали е толкова… как да кажа… интимна?

Но явно правя огромна грешка.

Грамадна грешка.

Сали се взира в Джак, а очите й мятат светкавици. За секунда настава зловеща тишина, а в следващия миг Джонс избухва и сграбчва Джак за тениската.

— ШИБАНО КОПЕЛЕ ТАКОВА! — изкрещява той и замахва да го удари, но пропуска и се строполява върху скарата. Хората наоколо надават ужасени възгласи. В същия миг скарата не издържа тежестта му и рухва с трясък, последван от съскането на кожените панталони, залепени за реотаните. Джонс изпищява от болка.

— Видя ли каква я свърши! — изкрещява ми Сали и ме блъсва с такава сила, че отлитам назад и се строполявам в един розов храст. После се втурва към Джонс, който се надига залитайки, покрит със сос за барбекю и вонящ на изгоряла кожа.

— Успокой се! — виква Джак, но Джонс само избутва Сали настрани.

— Шибана курва! — изкрещява той, сграбчва голямата вилица за барбекю и се втурва към Джак. Гостите се втурват да търсят прикритие. Джак вдига един пластмасов градински стол пред себе си и двамата се боричкат известно време, докато накрая той успява да избие вилицата от ръката му.

— Просто се успокой! — изкрещява той. За секунда Джонс се извръща настрани и отпуска ръце.

— Хайде да поговорим за това като възрастни хора — прави крачка към него Джак. Но той не вижда лицето на Джонс. Инстинктивно разбирам какво ще се случи и се опитвам да го предотвратя, но роклята ми се е заплела в тръните.

— Внимавай! — изпищявам аз, което за миг отвлича вниманието на Джак. И, разбира се, именно това е мигът, в който Джонс решава да го удари. Гледам като на забавен кадър как юмрукът му описва дъга и се забива в бузата на Джак. Сребърният пръстен разцепва кожата му, той залита назад и рухва върху масата. Чувам, че някой пищи и като в мъгла осъзнавам, че това съм аз.

Мат, Деймиън и Стрингър се втурват напред и сграбчват Джонс за раменете. Успявам най-после да се откопча от трънливата прегръдка на храста и хуквам към мястото, където лежи Джак. От устата на Джонс продължават да се леят псувни и обиди, докато Деймиън и Стрингър го влачат към вратата, следвани от Сали. Постепенно шумът утихва.

Прикляквам до Джак, който се е изправил до седнало положение.

— Добре ли си?

Не, съвсем не изглежда добре. Той долепя ръка до лицето си и предпазливо раздвижва челюстта си. Изражението му се сгърчва в болезнена гримаса. Посягам да го докосна, но той ме бутва грубо.

— Остави ме на мира! — изсъсква той с такава злоба, че дъхът ми секва и сядам на тревата. Джак се изправя и се отправя към къщата.

Покривам лицето си с длани. Мат сяда до мен.

— Не се притеснявай — казва той. — Дай му няколко минути, за да се успокои. Току-що го удариха лошо. Съвсем не искаше да каже това.

Всички наоколо изглеждат поразени. Мат ми помага да се изправя и обгръща раменете ми с ръка, когато връхлита и Хлои. Тя изглежда побесняла. Сякаш през градината е преминал ураган и е оставил купища развалини.

— Браво! — подхваща ме тя, но Мат й прави знак да млъкне.

— Хлои, остави я на мира.

— Тя ми съсипа барбекюто.

— Хлои, затвори си устата!

Мат ме отвежда вътре и ме слага да седна на една кушетка. От банята се чуват звуци на шуртяща вода. След минута Хлои профучава през дневната, понесла памук и дезинфектанти, мята ми изпепеляващ поглед и хлътва в банята. През плътно затворената врата долитат приглушени гласове. Изправям се от кушетката. Коленете ми още треперят. Почуквам колебливо на вратата на банята. Отваря ми Хлои.

— Кой е? — чувам гласа на Джак.

— Ейми — отвръща Хлои.

Стоим така няколко секунди, докато накрая той казва:

— Пусни я да влезе.

Влизам, а Хлои се изнизва край мен, без да ме поглежда. Затварям вратата и се облягам на нея. Джак е с гръб към мен, но виждам отражението на лицето му в огледалото. Бузата му е разцепена и по челюстта му се стичат струйки кръв.

— Джак, съжалявам — проплаквам аз, но не получавам отговор. — Не го направих нарочно. Просто не знаех…

Тогава той оставя хавлията, с която попива кръвта, обръща се към мен и протяга ръце. Залива ме огромно облекчение, втурвам се напред и се приютявам в прегръдката му. Усещам, че от очите ми се стичат сълзи и мокрят тениската му. Притискам глава към гърдите му и прошепвам:

— Джак, обичам те.

7
Джак

Тя ме обича. Аз обичам ли я?

Не „Харесвам те“. Не „Падам си по теб“. Не дори „Ти си ми най-добрият приятел“.

Нито едно от гореспоменатите.

Не. Направо „Обичам те“.

Като изявление това си е доста напред в класацията. Някъде след „Преди да продължим, трябва да ти кажа, че невинаги съм била жена.“ (Михаела/Майк на Мат 1995); „Когато ти казах, че не съм женен, не бях напълно искрен…“ (Греъм Кинг на Хлои 1997); „Мисля, че е време сериозно да се замислим за брак…“ (Зои на мен, 1997).

С други думи, това не бе нещо, към което се подхожда лекомислено.

Разбира се, разполагам с разнообразни традиционни тактики за подобни критични ситуации.

1. Замисленото „Мммммм“ (най-добре да бъде придружено с бавно поклащане на глава и изражение като при запек).

2. Нечленоразделното „Аз също те … чам“ (колкото си по-пиян, толкова по-добре).

3. Паникьосаното „Божичко, май ще драйфам“ (виж по-горе).

4. Терапевтичното „Благодаря ти, че сподели това с мен“ (последвано от масажиране на ръката на обекта).

5. Арогантното „Знам“ (директен контакт очи в очи и самодоволна усмивка — свободно избираеми).

Но в момента изобщо не ми е до тактики. Чувствам се твърде объркан. Гледам Ейми и си мисля, че може би точно това искам да чуя от нея. Поласкан съм и предполагам, че тези думи са израз на монументалното решение, което всяка жена взима в един или друг момент от живота си — а именно че е открила МЪЖА. Част от мен иска да я хвана за ръката, да я погледна право в очите и да кажа: „Да, аз съм мъжът на живота ти. Да, и аз те обичам. Да, щастлив съм, защото ти ме обичаш“. Та нали точно това иска всеки — да обича и да бъде обичан. Никак не е приятно да работиш с уравнение, което не се изравнява.

Нали?

Но освен това през главата ми минават и редица други мисли. Мисли, които не искам да призная дори пред самия себе си. Например колко добре я познавам всъщност? Достатъчно ли, за да приема обяснението й в любов за чиста монета. Достатъчно ли, за да й се доверя за толкова важно нещо? Какво ще стане, ако го направя и сбъркам? Какво ще стане, ако хвана цялата купчина емоции, които изпитвам към нея, и ги нарека „любов“?

Опитът ми в подобни дела, както и в повечето дела всъщност, не ме изпълва със самоувереност. Като за начало, казвал съм подобни думи само на едно-единствено същество (роднини и домашни животни не се броят). На Зои. На летище Хийтроу. Полетът ни за Ибиса имаше шест часа закъснение. Умората ни налегна на третия час. Умора и досада. Седях на пластмасовото столче и се взирах в информационното табло в очакване да се изпишат светещите слова „Заповядайте на борда“. Зои спеше с глава на скута ми. Спомням си, че сведох поглед надолу и ме прониза безкрайна нежност и желание да я защитавам. Тя бе толкова красива и спокойна в съня си. Никога не бях изпитвал подобно чувство. Наведох се, целунах я по челото и двете вълшебни думички просто се изплъзнаха от устата ми. Бяхме заедно вече шест месеца и тогава си мислех, че наистина изпитвам любов.

Но сега, тук в банята на Хлои, с разцепена буза и смъдящи от барбекю сос очи, чувствата ми са различни. Вече не съм онова хлапе. Знам, че любовта не е неудържим копнеж да защитаваш. Любовта не е спокойствие. Любовта е решение. Любовта е да достигнеш до заключение, че това е то и друго няма. Не съм от онзи тип мъже, които го казват само защото така е по-лесно, отколкото да не го кажат. Не съм и от другия тип мъже, които използват фразата като парола, за да получат достъп до бикините на момичето. (Бих казал всичко, само не и това.) Но същевременно не ме е страх да го кажа. Ще го направя, когато съм сигурен. А в момента не се чувствам сигурен.

Затова вместо да поема думите й и да им отговоря със съответното „И аз те обичам“, аз поемам по пътеката, утъпкана от поколения нерешителни мъже преди мен — измъквам се.

— Скъсала ти се е роклята — откъсвам очи от нейните аз и се втренчвам във въпросната част от облеклото й.

Следват няколко секунди мълчание, през които чувам шумното думкане на сърцето ми и се чудя дали и Ейми го чува. Накрая тя пита:

— Как се чувстваш?

— Отвратително.

За щастие тя осъзнава, че говоря за случилото се в градината, а не за онова, което току-що ми е казала.

— Беше много глупаво от моя страна.

Притискам я до себе си и целувам слепоочието й.

— Не, от моя страна беше глупаво. Глупаво да не ти кажа истината за Сали. Глупаво от нейна да не каже на Джонс. И дяволски глупаво от страна на това откачено, друсано копеле да се опита да ми избие главата.

Ейми свежда глава още по-ниско.

— Да, но нали разбираш защо…

— Глупости, никой няма право да се държи по този начин. Твърде много от това — изсумтявам аз и докосвам носа си — и недостатъчно от това — почуквам се по слепоочието.

Внезапно лицето на Джонс изниква пред очите ми и усещам, че се задъхвам.

— Ами ако ти беше в същата ситуация? Ако разбереше, че позирам за някого гола? Нямаше ли да откачиш?

Това, разбира се, е много разумен въпрос, но не искам да се замислям сериозно точно сега. Поклащам глава отрицателно.

— Не, нямаше да откача, защото не съм такъв ненормалник. И… и защото ти имам доверие.

— Знаеше ли, че тя не му е казала?

За миг обмислям дали да не я излъжа, да й кажа, че съм предполагал, че Джонс няма нищо против. Но какъв е смисълът? Достатъчен е само един поглед, за да разбереш, че Джонс ще има нещо против друг мъж да седне до нея в автобуса, а какво остава за нещо по-интимно, като например да я рисува гола. Затова казвам истината:

— Да. Тя ми каза, че ако той разбере, ще откачи.

— Също като мен, когато видях картината ли?

— Да, нещо подобно.

— Явно всичко опира до искреността — разсъждава тя. — Бях подозрителна и моментално предположих най-лошото.

Сядам на ръба на банята с лице към нея. Очите й са подпухнали от сълзите. Чувствам се виновен за това, че е плакала. И защо не? Вината наистина е моя.

— Това ли си помисли, когато откри картината?

— Кое? Че спиш с нея ли?

— Да.

— Е, ще те излъжа, ако кажа, че не ми мина през ума — погалва ме тя по косата. — Помислих си го, разбира се. Не си ли ядосан, че съм си го помислила?

— Не.

Но отговорът ми идва след дълго колебание.

— Нито дори мъничко — настоява Ейми.

— Добре де — признавам аз. — Мъничко.

— Съжалявам. Всичко е от ревността. Аз ти имам доверие, Джак. Пълно доверие. Знаеш го, нали?

Думите й ме карат да се чувствам като лайно. И то не нормално, стандартно лайно, а нещо много по-нисше. Нещо, което може да откриете залепнало за кравешка опашка или на задника на муха говнярка. По същия начин се чувствам, откакто Ейми намери картината в ателието и аз успях някак си да замажа нещата. Сега е идеалният момент да си призная всичко и да й кажа, че мотивите ми да рисувам Сали са били по-скоро сексуални, отколкото естетически. Просто изкарай всичко наяве и продължи на чисто, ето това си повтарях наум.

Но какъв е смисълът? Защо трябва да се чувствам отговорен пред Ейми за онова, което съм си мислел в периода, преди тя да се появи в живота ми? Защо да я наскърбявам допълнително. Това вече не е актуално. Защото сега искам да съм с нея, а не със Сали. И няма никаква нужда тя да разбира, че някога нещата са стояли различно.

— Не знам — отвръщам аз, придържайки се към по-генералните проблеми. — Искам да кажа, по какво се различават чувствата ти от тези на Джонс. Ти реагира по същия начин като него.

— Да, но аз не те ударих. Това все е нещо.

Усмихвам се несъзнателно.

— Сигурно. А пък аз не ти опекох кожените панталони. Това също е нещо.

— Май доста го заболя — гримасничи тя.

— Страхотно — сега вече се ухилвам широко. — Като бекон в тиган.

Но Ейми отново е сериозна.

— Трябва да разрешим този проблем, Джак.

— Кой, с доверието ли?

— Да, но не само това. С цялото ни минало. Така че да няма никакви тайни и лъжи повече. За да не се случват подобни неща.

Тя е напълно права — трябва да разрешим това. Но не тук. Не сега. Не в това емоционално състояние.

На вратата се почуква и аз отварям на Мат.

— По-добре ли се чувстваш, друже — пита той и намигва към обезобразеното ми лице.

— Ъхъ — отвръщам аз, обръщам се и се усмихвам на Ейми. — Хайде, миличка, че купонът тече.

Багаж

Вторник вечер. Ейми вече ме чака на една външна маса на тротоара пред „Закс“. Ще пийнем нещо тук, преди да отидем на купон у някаква нейна приятелка. Спирам на няколко метра от нея, преди да ме е забелязала. Това е игра, която едно време играех със Зои. Казва се „Щях ли да си падна по нея, ако не ми беше приятелка“. Стоя там и се опитвам да си представя, че е абсолютна непозната, а аз съм необвързан мъж, тръгнал на разходка. Очите ми се спират върху нея за първи път и задължителният въпрос, на който трябва да отговоря, е: „Ще ли ми се да спя с нея?“.

Първо обработвам физическата информация: коса, тяло, дрехи. Всички са съвместими с моя тип. Липса на студено къдрене.

Бръсната глава или брада. Няма очевидни симптоми за хранителни смущения, неправилен метаболизъм или злоупотреба с анаболи и стероиди. Откъм дрехи, не носи флуоресцентен клин от ликра, обувки с иглоподобни токчета или тениска с лика на Майкъл Болтън. Освен това се вписва в определената възрастова граница — не повече от пет години по-млада от мен (така че да споделяме носталгията си по някои култови телевизионни програми от седемдесетте и осемдесетте) и не повече от десет години по-възрастна (намалявайки вероятността от тежък емоционален багаж — провален брак, деца, грамофонни плочи на Пинк Флойд и т.н.). Дотук добре. Следва периферната визуална информация. Тя чете лъскаво списание (значи е грамотна), носи маркови слънчеви очила (скъпи вкусове — лошо), а на масата пред нея има две чаши и бутилка изстудено бяло вино (чака някого, вероятно приятеля си, много лошо). Резултат от цялостния анализ — добър потенциал, жалко само за приятеля.

И ако наистина за първи път виждах Ейми, щеше да се наложи да продължа неохотно по пътя си. Но това не е първият път. И фактът, че си има приятел, никак не ме безпокои. Защото приятелят съм аз, а втората чаша на масата е за мен и само за мен. Приближавам се към Ейми с широка усмивка на лице, защото отговорът на първоначалния въпрос е „Да“.

Първото нещо, което осъзнавам, след като я целувам, сядам и си наливам чаша вино, е, че лъскавото списание, което чете, на практика е туристическа брошура. Второто нещо, което осъзнавам, е въпросът й как е минал деня ми и че брошурата е за ваканция на Хаваите. Третото нещо, което осъзнавам, след като Ейми споменава, че не е била в чужбина от две години, е, че живее с илюзията, че съм тъпкан с пари и вероятно си прекарвам всички ваканции в китни местенца като Хавай. Но основното нещо, което осъзнавам, когато тя отбелязва, че косата ми е нацапана с жълта боя, е, че този път съм нагазил дълбоко в лайната.

— Е, какво мислиш? — пита Ейми и разгръща брошурата на страницата с един особено луксозен на вид курорт.

Какво мисля ли? Истината? Мисля, че след като платя преразхода на кредитната си карта, наема и ежедневните разходи с парите, които ще получа за оная рапсодия в жълто за компанията на татко, остатъкът няма да ми стигне и за автобусен билет до Брайтън, а какво остава за нещо по-екзотично. Пък и там е достатъчно горещо и хубаво, така че защо да си правим труда да ходим в чужбина. Мисля, че в един идеален свят Ейми би страдала от страх от летене и щеше да ни се наложи да прекараме ваканцията в пределите на Обединеното кралство. Но Ейми не иска да чуе истината. Или поне аз не искам тя да я чуе. Отваряйки уста, за да й отговоря, осъзнавам, че цялата работа с лъжите е като мастурбацията — веднъж като започнеш, е много трудно да спреш. Въпреки всички тези мисли, успявам да наложа маска на светско спокойствие върху ужаса, сгърчил чертите ми, и отговарям най-безгрижно:

— Ами не знам. Проблемът с Хавай е, че веднъж като си бил там, вече не ти е интересно.

— О, — дори не се опитва да скрие разочарованието си тя. — Не знаех, че си ходил там.

— Да, така е.

И това не е лъжа — бил съм в Хавай. Това, че по същото време съм бил само на шест месеца и съм прекарал целия си престой в люлката, не омаловажава фактите. За да ги подплатя, започвам да потропвам по масата и да си свирукам мелодията на „Хавай Файв О“ с надеждата да отвлека вниманието на Ейми от мисията й.

Но това не се случва. Едва съм наченал игривите ритми, когато тя сецва ентусиазма ми с въпроса:

— И не искаш да отидеш пак?

Ръцете ми се отпускат като отсечени, но аз продължавам да блъфирам:

— Е, нали знаеш, всичко е пясък, слънце и сърфове. Нищо повече.

— Звучи ужасно — плясва тя втора брошура върху първата. Поглеждам корицата — дъждовните гори. — Какво ще кажеш за това тук? Видиш ли една дъждовна гора, все едно си видял всичките, а?

Дискретен поглед към наръча брошури, който стърчи от чантата й, ме убеждава, че дори фотограф от „Нешънъл Джиографик“ ще се затрудни да твърди, че е посетил всички тези места. Време е да се понапъна на мисловния фронт, защото иначе ще попадна в капан, от който няма измъкване. Вече й обещах, че ще отидем заедно някъде и всеки опит за отбой ще прозвучи като сигнал, че не всичко между Роситър и Кросби се развива добре. А никак не ми се ще да провеждаме дискусии на тема криза в отношенията. Защото криза няма. Като изключим факта, че я лъжа колко пари изкарвам с рисуване. И факта, че продължавам да я лъжа въпреки, че се заклех между нас вече да няма никакви лъжи. Криза ли? Ха! Каква криза?!? Това са само подробности, лекета в генералния план на живота — тоест, нищо за което си струва да се панираш.

Побутвам лекичко брошурата настрани и казвам:

— Мислех си за някъде по-наблизо.

— Защо?

— Ами-и-и-и… — и тогава ми идва просветлението. — Защото, докато резервираме билетите, ще ти остава само една седмица до започване на работа.

Но тя не може да бъде забаламосана толкова лесно.

— Няма проблеми.

Измъква една брошура за Бахамите и прокарва пръст по списъка с цените, които изглеждат като национален брутен продукт.

— Ето — посочва тя графата с датите на заминаванията. — Има и изгодни оферти само за по една седмица.

Изгодни оферти ли? Я се опитай да ги покажеш на банкера ми.

— Знам — не падам по гръб аз. — Но я си помисли колко са дълги полетите. Часовата разлика и всичко останало. Докато стигнем и се освестим, вече ще е време да поемаме обратно.

Виждам, че вече отваря уста, за да ме обори и затова пускам тежката артилерия:

— Европа. Какво й е лошото на старата Европа? Много е хубаво по това време на годината. Освен това е и голям купон.

С присвити очи тя повтаря последната дума:

— Купон ли?

— Ами да — подхващам ентусиазирано аз. — Купища неща за правене. Толкова места, където може да отидем. Купон — натъртвам пак.

Ейми се отпуска назад в стола си. Чета езика на тялото й, който казва: „Европа не е никакъв купон. Европа не никакъв купон, защото съм била там стотици пъти и сега искам да отида на Хаваите“.

— Окей — казва тя на глас. — И в коя част от лунапарка на име Европа би искал да купонясваш?

Евтини полети, евтини хотели, евтина храна и евтин алкохол. Първото място, което ми идва наум, е:

— Гърция.

— Гърция ли?

Устните й са толкова плътно стиснати, че е цяло чудо, че думата успява да си пробие път през тях.

— Да, нали се сещаш — Гърция, люлката на съвременната Западна цивилизация. Партенона, Омир и тъй нататък.

Тя обмисля казаното в продължение на няколко секунди, като мести поглед между мен и брошурите в чантата си. Имам неясното чувство, че ако нещата опрат до избор Джак и големите планове, Джак едва ще додрапа до второто място.

— Окей — казва тя накрая. — Гърция да бъде. Аз ли да се занимая с подробностите, или да го оставя на теб?

— Аз ще го направя — казвам настоятелно, вдъхновяван от виденията на евтини туристически агенции, които изпълват съзнанието ми.

За мое облекчение разговорът продължава на друга тема. Но „облекчение“ едва ли описва точно чувствата ми, когато осъзнавам каква е въпросната друга тема. „Притеснение“, да. „Параноя“ — още по-добре. Но „облекчение“ — не, в никакъв случай. В съзнанието ми изникват думи като „въртене на шиш“ и „огън“. Защото темата, която Ейми подхваща, е точно онова, което на косъм успях да избягна да дискутирам с нея в банята на Хлои, а именно — миналото.

В момента отношението ми към миналото е малко особено. От една страна, нямам проблеми с него. Аз съм, където съм, и който съм поради това, през което съм преминал — сума от всичките ми преживявания. Също като през първата нощ, когато се запознах с Ейми. Тогава говорихме много за миналото си, но то си беше просто ей така, колкото да се изфукаме, че имаме минало. При това в разговора то беше чисто минало, цензурирана версия — с други думи, минало, което можеш да покажеш на невинно дете, без да се притесняваш, че ще му докара кошмари. От друга страна, в моето има някои неща, които съм направил и които е най-добре да останат дълбоко погребани. Като например сексът. Като например хората, с които съм правил секс през последните няколко години. Сексът е опасна тема за разговор. Когато разкажеш на някого за сексуалния си живот, той си прави определени заключения.

Да вземем например Кристин. Кристин е момиче, по което бях хлътнал страхотно в началото на миналата година. Много точна мадама, момиче на място — разказвахме си всичко, обменяхме любовни истории като картички с футболисти. И това беше просто невероятно. Открито и искрено. Проблемът бе, че когато накрая й предложих да сме заедно, тя ме отритна като мръсно коте. Защо? Не защото не си падала по мен (призна, че е точно обратното), а защото не искала да стане поредната тъжна статистика в списъка на Джак Роситър от момичета за една нощ.

Именно това ме притеснява сега с Ейми. Дали ще ме съди сурово? Ако й призная, че съм прекарал последните няколко години, специализирайки се в биатлона „Чукай и бягай“, дали няма да си плюе на петите? Това е реален риск, но очевидно риск, който ще трябва да поема. Защото никакви лъжи повече, нали? Ако Ейми реши да ме приеме, то ще се наложи да ме приеме такъв какъвто съм. Нещо от рода на „Обичай ме или ме напусни“.

Остава ми само да се надявам, че ще е първото.

Затова след неколкоминутно хъмкане и хихикане ние се заемаме да обсъдим предишните си връзки. Но в един момент осъзнавам, че не толкова ги обсъждаме, колкото ги превръщаме в сравнителни модели, в изпитателни площадки на това дали сме съвместими един с друг. Всеки въпрос, който си задаваме, има очевиден смисъл и скрит смисъл. Ейми например ме пита:

— Изневерявал ли си някога на жена, с която си имал дълготрайна връзка? (Ще изневериш ли и на мен?)

— Когато си слагал край на връзка, кой път си избирал — да бъдеш искрен и просто да кажеш на другия човек, че всичко е свършило, или да създаваш ситуации на непоносимост, така че да изглежда, че и двете страни носят вина за неизбежния край? (Мъж ли си или мухльо?)

— Обмислял ли си идеята за брак с някое от тези момичета, дори само като възможност в далечното бъдеще? (Ужасява ли те мисълта за обвързване?)

Аз на свой ред питам Ейми:

— Ако някой от тези мъже ти бе предложил да се омъжиш за него, щеше ли да приемеш? (Би ли се омъжила за мен само защото ти харесва идеята за брак и защото усещаш, че вече ти е време, а не защото си безумно влюбена в мен?)

— Отмъщавала ли си някога на някое бивше гадже? (Ако нещата между нас не потръгнат и аз те зарежа, има ли опасност да ми изиграеш „Фатално привличане“?)

— Правила ли си някога секс с друга жена? (Някакъв шанс за тройка?)

И така късче по късче ние сглобяваме пъзела на миналото си, обмисляйки и преценявайки това, което се представя на вниманието ни.

Постепенно въпросите започват да се конкретизират. Започва се с обичайното: „С колко жени/мъже си спал(а)?“. Не мога да гарантирам за реакцията на Ейми, когато й поднасям моя отговор (около двайсет и пет), но като я гледам в очите, докато тя брои завоеванията си на пръстите на ръцете (и двете) и обявява „Дванайсет“, аз съм леко изненадан. Моментално вкарвам тази информация в Уравнението на промискуитета, което аз и Мат измислихме в един от моментите на мирова досада. Необходимите фактори за изчисляване на точен Коефициент на промискуитета (у), който представлява средния брой хора, с които си спал в продължение на една година живот като необвързан човек, са: броят на хората, с които си спал (У), възраст в момента (X), възраст, на която си загубил девствеността си (У) и брой години прекарани в дълготрайни връзки (Ъ). Уравнението е, както следва:

Прилагам формулата на Ейми:

А след това и на себе си:

Какво излиза — въпреки, че тя е спала с по-малко хора от мен, коефициентите ни не са толкова различни. В сексуално активните й години като необвързан човек, тя е получавала полагаемата й се порция секс средно три пъти годишно, а аз три цяло сто двадесет и пет.

Не съм съвсем сигурен как да реагирам на това. От една страна, изпитвам облекчение, че и двамата притежаваме горе-долу еднакъв опит и аз не съм по-неморален от нея и обратното. Но от друга страна, съм шокиран. Винаги досега съм се считал за малко разпуснат мъж, така че еднаквите ни коефициенти правят ли Ейми разпусната жена? И трябва ли да се тревожа за това? Фактът, че не се доверявам особено на себе си, когато опре до жени, означава ли, че не трябва да се доверявам на Ейми, когато опре до мъже? Или просто преживявам типична криза на мъжкото его, осъзнавайки, че тя е повече от способна да се забавлява и без мен?

Но най-вече съм заинтригуван. Искам да науча повече. И затова задавам въпроси. И получавам отговори. Име по име. От първия (Уейн Картрайт, зад паркинга за велосипеди, гимназията Елмсмиър), до последния (Мартин Робинс, шест месеца преди да ме срещне, на сватба в Уелс). От най-младия (отново Уейн Картрайт) до най-възрастния (Саймън Чадуик, четиридесетгодишен музикант). Научавам за най-лошия (Алан Ууд, около трийсетака, в разгара на брачна криза) и за най-добрия (Томи Джоунс, дизайнер от Уест Енд). Разказва ми повече за най-дългата си грешка (Анди, брокера от Сити, с когото дори живяла заедно) и не толкова много за най-краткотрайната си такава (Джими или Джони някой си. Бях пияна и друсана. Не си спомням много за него).

И някъде по средата на този списък с признания започва да ме завладява странно чувство. То изплува сякаш от нищото, но настанило се в мен, вече не иска да си тръгва. Ейми продължава да изброява, а аз продължавам да слушам, но усещам, че ми се завива свят и ми прилошава. Всичко се дължи на визуализацията. Не мога да не си представя с всички тези мъже, да прави онова, което вършим заедно, онова, което я прави моя, а мен — неин. Знам, че е откачено, но въпреки това е доста болезнено. Отдавна не ми се беше налагало да се справям с подобно усещане. Не ми се беше налагало, защото не ми беше пукало. Повечето момичета, с които спях, бяха само за по една нощ. Не знаех почти нищо за тях, а и малкото, което ми бе известно, никак не ме притесняваше. Че защо трябваше да е обратното? Нямахме никакво бъдеще заедно, така че от къде на къде да губя време да се тръшкам над миналото?

Но в този случай е различно. Диаметрално противоположно. През последните няколко дни доста поразмишлявах над онова, което Ейми ми каза в банята на Хлои. Онези две кратички думи. И стигнах до извода, че може би трябваше да й дам различен отговор. Защото наистина изпитвам чувства към нея. И май се влюбвам. Ето защо толкова болезнено изживявам признанията й. Искам я. Искам я цялата. И знам, че това значи да чуя цялата истина за нея, защото по-добре да я зная, отколкото тя да я пази в тайна от мен. И все пак не искам да слушам как е изневерявала на други мъже. Как се е напивала и свършвала вечерта в чуждо легло, просто защото не е била в състояние да си вземе такси и да се прибере вкъщи. А причината да не искам да слушам тези неща е, че не желая те да се случат и на мен.

Опитвам се да потисна чувствата си и си казвам да не бъда такъв задник. Тя сигурно се чувства по същия начин заради нещата, които съм споделил с нея. Затова не бъди жалък. Не бъди несигурен и не бъди ревнив. Не бъди всички онези неща, които презираш. Бори се с тези лоши чувства. Радвай се, че проведохте този разговор — зрял, искрен и най-вече — нормален. Приеми факта, че освен ако не се жени за девственица, всеки мъж на този свят трябва да се примири с някои неща.

— Но всички те са вече вън от играта, нали — питам аз, след като сме приключили с моите двайсет и пет и нейните дванайсет.

Тя ме поглежда в очите от упор и отговаря:

— Да.

— Никакви недоизяснени отношения? Никакви недовършени дела? Никакъв забравен емоционален багаж, който очаква някой да го потърси, нали?

— Да.

— Добре. — Опитвам се да потисна облекчението в гласа си. — Радвам се.

— А ти? — пита тя. — Има ли някой, за когото не си ми разказал?

— Никой — уверявам я аз. — Само ти.

— А Зои? Някакви остатъчни чувства?

— Нищо.

— Никаква Сали.

— Не.

Ейми се вторачва в масата.

— Обаждала ли ти се е?

— Не. Не мисля, че ще я чуя отново. Кейт каза, че е в Глазгоу и се опитва да оправи нещата с Джонс.

Тя кимва очевидно доволна, след което вдига глава и пита:

— А Хлои?

Съмнявам се, че бих бил по-изненадан, отколкото ако ме бе помолила да си сваля панталоните и да се изпикая по средата на улицата. Опитвам се да кажа:

— Какво?

Но от устата ми излиза нещо нечленоразделно от рода на:

— Хъхво?

— Тя си пада по теб.

— Глупости. Хлои е един от най-добрите ми приятели.

— Е, и? Случвало се е и много добри приятели да спят заедно.

— Да — преминавам в защита аз, като несъмнено звуча страшно гузен. — Но ние не сме. Окей?

— И не ти се иска? Това е основното. Не дали си го правил, а дали ще го направиш.

— Е, не съм и няма да го направя.

Ейми се навежда към мен и ме целува.

— Добре — казва тя с усмивка. — Извинявай, но трябваше да попитам.

— Защо?

— Защото ако изпитваше някакви чувства към нея, никога не бих могла да я приема за приятелка. Не бих искала да се навърта край теб. Нали ме разбираш?

— Да. Но сега това е без значение.

— Да.

Ейми измъква бутилката от кофичката с леда. Тя е празна. След това си поглежда часовника.

— Хайде, купонът у Макс. Не искам да закъсняваме.

Купонът тече

Купонът у Макс ми носи само облекчение. Мисля, че купонът у Макс трябва да бъде рекламиран в най-гледаното телевизионно време като чудодеен лек за спечени типове като мен, които изпитват параноя по повод всяка групова среща с приятелите на новото им гадже.

В мига, в който Макс отваря вратата, възелът от притеснения в стомаха ми се стопява. Той целият е усмивки и приветствия:

— Уау, значи това е новият ти мъж.

И вместо да ме огледа критично, той ми тиква леденостудена бутилка бира в ръката, прегръща Ейми, ръкува се с мен и ни махва да влизаме.

Вътре има вече около шейсет души. Възрастта варира — от двайсет до трийсетгодишни. Оглеждам се и ме обзема спокойствие. На пръв поглед няма нищо, което да буди опасения — никакви сатанистки сборища, колещи кози на балкона, тотална липса на гърчеща се маса от хора в кожени дрехи на пода. С други думи, нищо, което да ме накара да се усъмня, че Ейми всъщност не е човекът, за когото се представя пред мен.

Стоим до вратата няколко минути, докато тя ме осветли относно събраните персонажи. След това се смесваме с тълпата. Получава се нещо като Световното турне на Ейми и Джак, със спирки при всички групи и клики, аз се усмихвам и пускам шеги, а между всяка спирка тя ми шепне на ухо най-новите клюки. Трябва да призная, че е доста изтощително. Откривам, че се боря с желанието да я грабна и да се чупим оттук. Защото се чувствам като на изложение. Повечето от тези хора са й приятели от детските години. За тях аз вероятно съм поредният приятел, а не постоянно присъствие в живота на Ейми, като тях например.

— Е, какво мислиш за приятелите ми? — пита тя, след като спираме за кратка почивка в ъгъла след около час и нещо социализиране.

— Повечето от тях са страхотни — отвръщам аз, оглеждайки околните над главата й. Наистина има някои изключения, но като цяло съм напълно искрен.

— Наистина ли?

— Иначе не бих го казал — усмихвам се. Но това е очевидна лъжа. Дори да мислех, че са най-голямата група откачалки извън Кукувичето гнездо, пак щях да й кажа, че ги харесвам. Защото тя е важната тук, а не те. А за нея е важно да ги харесвам.

— Слава богу.

— Недей да звучиш толкова облекчена.

— Но точно така се чувствам — казва Ейми и се намръщва. — Жалко, че Ейч не е тук. Не мога да повярвам, че още не се познавате.

Тя плъзва поглед към хората в стаята и за миг улавям изражението й в профил. Пронизва ме същото чувство, което изпитах и одеве, докато разговарях със старата й приятелка от колежа Сю. Ейми приказваше и се смееше с някакъв висок тип до френските прозорци и аз си казах: „Ти си страшен късметлия, Джаки“. Точно това искам да й кажа сега. Че е страхотна. Че се гордея с нея. Че тя е превърнала живота ми в място, в което наистина искам да бъда, място, където мога да си представя, че ще построя дом и ще седя на верандата, съзерцавайки залеза. Навеждам се и прошепвам в ухото й:

— Целуни ме.

— Боже мой! — изпищява тя, блъсва ме настрани и се втурва напред.

Първата ми реакция при гледката как Ейми пори тълпата като ледоразбивач е, че връзката между мозъка и устата ми е прекъсната и вместо да й прошепна „Целуни ме“, аз съм изкрещял оглушително: „Пожар! Спасявайте се кой как може!“. Но това притеснение се стопява, когато осъзнавам, че не към вратата е хукнала Ейми, а към фигура, която току-що е влязла през нея.

Приближавам се с няколко крачки, за да получа по-ясна представа за какво става въпрос и осъзнавам, че „фигура“ е силно неадекватна дума, за да се опише чудото, което е сред нас. Адонис. Висок над метър и деветдесет, атлетичен и загорял, с гъста тъмна коса и ослепителна усмивка. Озъртам се из стаята, но не, не го виждам. Никакъв светещ неонов знак, който да предупреждава присъстващите мъже, че Голямата Бяла Акула се е появила, така че да издърпат принадлежащите им жени от плитчините и да бягат към хълмовете. Но може би няма нужда. Може би той вече е набелязал жертвата си.

Или може би тя е набелязала него.

Когато погледът му се спира на бурното приближаване на Ейми, той пуска раницата си на пода и протяга ръце, за да я приветства. Споко! Вероятно са просто стари приятели, нали? Няма причина да не запазиш тотално хладнокръвие. Той има раница и тен, значи сигурно е бил на пътешествие и отдавна не са се виждали. Това е логично. В това няма нищо лошо. Нищо, което да ме тревожи. Не бива да се тревожа и от факта, че в момента Ейми буквално се мята върху него. Или от това, че той я улавя леко като перце. Всичко това са неща, които трябва да понеса със съответното спокойствие. Включително и това, че тя обгръща с крака тънкия му кръст (да, точно тази част от анатомията), а с ръце — широките му рамене. И това, че той я завърта, а ръцете му са на задника й. А после я пуска на земята, но продължават да са плътно прегърнати и да разговарят на ухо. Трябва да остана хладнокръвен, защото съм уверен и щастлив във връзката си.

Нужни са ми по-малко от три секунди да прекося стаята и шумно да прочистя гърло в ухото на Ейми.

Когато тя най-накрая го пуска от обятията си, очите й блестят, а страните й са покрити с червенина. Подобни гледки не са рядкост във филмите и там се използват най-вече като красноречиво изразно средство, че една жена харесва един мъж. Ръката му остава собственически положена на рамото й, докато тя обявява:

— Джак, това е Нейтън, много добър мой приятел. През последните шест месеца беше на обиколка из Азия — след което се обръща към Нейтън. — А това е Джак.

— Приятелят й — добавям аз, след като това е информация, която временно й убягва.

Думите ми сякаш упражняват търсения ефект върху Нейтън, защото той сваля ръка от рамото на Ейми. Предполагам, че го прави, за да се ръкува с мен и затова му подавам ръка, но неговата изглежда е заета с нещо много по-важно, а именно, да отметне една лъскава къдрица от челото му. Разчиствайки така зрителното си поле, той ме оглежда от горе на долу и обратно и изръмжава:

— Ъхъм.

След което насочва вниманието си към Ейми и проверява:

— Джейк, така ли?

— Джак — повтаря тя.

— Ъхъм.

Нейтън пак ме поглежда, сякаш да види дали информацията съвпада и отново се извръща към Ейми.

— Приятелят ти, така ли?

— Така.

Време е да поема контрол над ситуацията. Не върви да вися така като презерватив на улук. Насочвам все още висящата си в пространството ръка към една бирена бутилка на близката маса. Свалям капачката и я бутвам на Нейтън.

— Бира, друже? — питам аз приятелски и лъчезарно, плъзвам длан в ръката на Ейми и с ловко движение я издърпвам на сигурно зад гърба ми.

Нейтън наблюдава тази публична проява на привързаност, пуска един поглед край съвършено оформения си нос към мен и поема бирата, издавайки същото нечленоразделно:

— Ъхъм.

Ъхъм ли? За кой се мисли тоя, по дяволите? Елвис Пресли? И изпълнен с нежелание да разваля представлението му, ако внезапно го обхване желание да кърши снага и друса бедра, напявайки „Обичай ме нежно“, аз се изтеглям крачка назад, като взимам със себе си и Ейми. От съображения за сигурност. Чак тогава Нейтън се обръща директно към мен.

— Е, с какво се занимаваш? — пита ме той с очевидна липса на интерес. Сега, когато е взел решение да говори с изречения, по-дълги от две срички, установявам, че акцентът му навява итънска атмосфера и ухание на много пари.

— Художник съм.

В очите му проблясва мимолетен интерес.

— Наистина ли? — поглежда той към Ейми. — Някакви успехи?

— О, да — изпъчвам се аз, но после ме обзема неочаквано благоразумие и добавям. — В известен смисъл.

— Как ти е фамилията? Баща ми е колекционер и може да има някоя твоя картина. Той обича да подпомага начинаещите художници.

Казвам му го, макар че знам, че няма да му говори нищо, освен ако баща му не се казва Уили Фъргюсън и не се специализира в комисионерство на произведения в жълто.

Той изпръхтява презрително и обявява:

— Никога не съм чувал за теб.

Точно това искам да му кажа и аз. Или по-скоро да го кажа на Ейми. Кой е тоя тип? Как така никога не си го споменавала преди, щом ти е толкова добър приятел?

Тя сигурно чете мислите ми, защото стисва ръката ми и се намесва:

— С Нейтън бяхме заедно в колежа.

„Моля!“, ще ми се да възкликна аз. „И това му дава право да се отнася с мен като с боклук?!?“ Но не казвам нищо, защото точно за такава реакция си умират хора като Нейтън. Всичко е въпрос на територия. Той си пада по Ейми. Аз съм с Ейми. Той иска да ме разкара от пътя си. Но докато стоя непоклатим като скала, всичко ще е наред.

Горната му устна се сгърчва в нещо, което може да бъде описано само като очарователно подсмихване. Очарованието е предназначено за Ейми, подсмихването е изцяло по мой адрес.

— Познаваме се от години — казва той. — Ами ти? Кога се запозна с Ейми?

Корекция — купонът у Макс вече не носи облекчение, ами си е живо мъчение. Ако тоя тип се опитва да ме изнерви, заслужава да получи стипендия за успеха си. За някой университет на интелектуалци с отровни езици. Взирам се в него с толкова концентрирана омраза, че едва ли не очаквам от очите ми да изхвърчат два лазерни лъча и да го пръснат на елементарни частици. Нейтън не е просто име, казвам си аз. Не, Нейтън е нещо много повече. Нейтън е глагол, като например в изречението: „Страшно съжалявам, но май съм се Нейтън върху тоалетната ви чиния“. Нейтън е и съществително в „Май не трябваше да си слагам допълнително чили сос снощи, усещам си Нейтъна като подпален“.

Но няма да му кажа това в лицето. Аз съм възпитан човек и не изпитвам нужда да потискам околните, за да се чувствам уверен в себе си. Освен това съм значително по-нисък от него. Затова в отговор на въпроса му кога сме се запознали с Ейми, давам една приблизителна дата, тя ме поправя и започва да му разказва цялата история за Нас. Нейтън слуша известно време, но изглежда темата на разговор не буди особен интерес у него. След малко се приближава един тип с вързана на опашка дълга коса и съобщава на Нейтън, че в оранжерията вече опъват магистралки.

— Ще се видим после, Ейми — намигва й той и ме избутва, за да мине.

Нейтън напусна сградата. Готов съм да обявя край на извънредното положение.

— Какъв задник — измърморвам в ухото на Ейми, но тя не ме слуша. Защото не откъсва поглед от отдалечаваща се фигура.

Около два часа купонът вече клони към своя край. Сбогувам се с хората, с които досега разговарях в дневната и тръгвам да търся Ейми. В една от стаите се натъквам на Нейтън. Въздухът е натежал от смрад на наркотици. Няколко момичета са се натръшкали в несвяст на пода. Нейтън подава джойнта, от който дърпа, на някакъв тип с дълги къдрици и кимва към мен.

— Здрасти… — явно вече му е трудно да говори, а лицето му се сгърчва в пресилена гримаса. — Съжаляам, пак ти забраих името.

— Джак — отвръщам аз.

— А, да, художникът — примигва той с усилие и кима на себе си, — гаджето на Ейми.

— Виждал ли си я?

В отговор той промълвя нещо, което ми прозвучава като:

— А ти кво си мислиш? Цялата, до квадратен сантиметър.

Къдравият тип, с когото си делят джойнта, избухва в истеричен кикот и се претъркулва на земята. Приближавам се заплашително към Нейтън.

— Я повтори какво каза!

— Нищо не съм казал, човече, нищичко.

Взирам се в него няколко секунди, след което му обръщам гръб и тръгвам към вратата.

— Хей — настига ме гласът му на прага, но аз не се обръщам.

— Какво.

— Като я намериш, напомни й, че е на вечеря с мен в петък.

Последното го игнорирам и не карам Нейтън да ми го повтори, защото ако го направи и казва това, което мисля, че казва, ще бъда задължен да се върна и да му разбия шибания нос. Той извиква още нещо след мен, но аз не го слушам. Единственото ми желание е да се разкарам оттук.

Веднага.

Откривам Ейми в градината. Тя вече е в околоземна орбита и готова за потегляне, затова аз повиквам такси и двамата седим на стъпалата пред къщата и мълчим. По пътя тя се освестява малко и ме пита дали всичко е наред и аз й отговарям положително. Тогава тя пита защо съм толкова мълчалив, а аз отвръщам, че съм уморен. Чак когато се прибираме у тях и се просваме в двата противоположни края на леглото, при загасени лампи и дръпнати завеси, аз изплювам камъчето.

— Кога щеше да ми кажеш?

— Какво да ти кажа? — пита тя в просъница.

— Че ще ходиш на вечеря с Нейтън в петък?

— А, това ли? Ами щях…

— Как така тогава още не си го направила?

— Какво?

— Как така — повтарям аз бавно и отчетливо, така че и дебил да ме разбере — още не си ми казала?

— Щях да ти кажа утре. Не е голяма работа.

— Напротив, голяма е — коригирам я аз.

— Кое?

Трябва да призная, че Ейми звучи доста объркана. Подобна демонстрация на невинност наистина ме впечатлява.

— Това, че някакъв тип се появява на купона тази вечер и ти прелиташ през стаята и му се мяташ, все едно сте Фред и Джинджър.

— Вече ти казах, той ми е стар приятел. Какъв ти е…

— Толкова стар, че си забравила да ми го споменеш? — прекъсвам я аз. — Хубаво, значи сте си дружки с по-красивия брат на Джони Деп и просто ти е изхвръкнало от ума да го споделиш с мен. Въпреки факта, че посветихме вечерта на този болезнен, много болезнен процес на изваждане наяве на миналото ни. Страхотно, Ейми. Направо супер! Ако аз бях в подобни отношения на стискане на задници и търкане на интимните части с подобни на Кайли Миног и Камерън Диас същества, сигурен съм, че това щеше страшно да те изкефи.

Чувам как тя се изправя с усилие до седнало положение и полуизрича, полуизръмжава:

— Не ти разказах за него, защото той беше извън страната. Разбрах, че се е върнал, чак тази вечер, на купона. Не мислех, че ще се прибере преди Коледа.

— О, да — възкликвам аз, сякаш съм получил просветление свише, — значи искреността е въпрос на подбиране на правилния момент. Ще ми разкажеш каквото трябва, когато решиш, че е ударил мигът за това. Така ли?

— Не ставай смешен, Джак. Не съм се сещала за Нейтън от години. Затова не съм ти казвала нищо за него.

— Чакай да си опресня паметта. Значи вие двамата сте просто добри приятели?

— Да — отвръща тя рязко, сякаш търпението й е подложено на огромно изпитание. — Колко пъти трябва да ти повтарям. Той ми е много добър и близък приятел.

— Значи никога не си спала с него или нещо подобно?

Тя въздъхва, сякаш това е най-тъпият въпрос, който някога са й задавали и се опитва да се сгуши до мен.

— Не.

Страхотно, значи сега не само премълчава разни неща от мен, ами ме лъже в очите. Отблъсквам я.

— Тогава ще ми обясниш ли защо, когато те търсех накрая на купона и го попитах дали те е виждал, той реши да се измайтапи, че е виждал всеки квадратен сантиметър от теб? Може би просто се е изразил иронично? Или това е някаква шега, която само вие си знаете? Може би двамата сте ходили на нудистки плаж едно време и всичко е напълно невинно.

Този път Ейми не отговаря веднага. Всъщност не отговаря доста дълго време.

— Окей — признава тя накрая. — Спах с него.

— Колко пъти?

— Какво значение има. Това беше преди години. — Този път гласът й притреперва.

— Повярвай ми, има значение.

— Не помня. Няколко пъти, предполагам. Така става ли? Спах няколко пъти с Нейтън, когато бяхме в колежа. Искаш ли подробностите? Може би датите? Това ли искаш?

— Не — отвръщам тихичко аз. Не изпитвам никакъв триумф, че съм я накарал да признае истината. Просто се чувствам смазан, че съм я хванал в лъжа. Направо ми се драйфа. — Искам да знам защо не ми разказа за него.

— Нали ти обясних — защото изобщо не съм се сетила. Каква причина имам да мисля за Нейтън?

— Тогава защо ще ходите на вечеря?

— Не защото още си падам по него, ако това си мислиш — натъртва тя. — Не и откакто завършихме колежа.

Усещам, че ръката й се протяга към моята и я стисва силно, но аз не отвръщам на жеста и гласът й става още по-настоятелен.

— Отивам на вечеря с Нейтън, защото ми е приятел и аз го харесвам. Нищо повече.

— И защо така? Може би защото е страшно, отблъскващо грозен? Или може би защото не е тъпкан с пари и не е син на един от най-богатите хора в страната. Мамка му, чак сега ми става ясно защо не си падаш по него. Напълно те разбирам. Божичко, за какво изобщо съм се притеснявал? Разбира се, че няма да искаш да спиш с него. Само някоя абсолютна гъска би го направила.

— Защо се държиш така?

— Защото ме излъга.

— Съжалявам, окей? Извинявай.

Ръката й отново се плъзва в моята и този път усещам, че сериозно трепери. Някак не мога да се принудя да я отхвърля.

— Защо го направи? И не ми пробутвай глупости от рода на: че си забравила или не си сметнала за важно.

Гласът ми е леден, защото усещам как цялото ми тяло се е смръзнало. Знам, че това е началото на края. Така започва всяко скъсване — когато доверието и общуването си обират крушите. А аз не го искам. В очите ми напират сълзи. Не искам да загубя Ейми. Не и заради Нейтън. Не и заради друг мъж. Не искам да става така. Но същевременно няма да се заблуждавам. Няма да се примиря с една лъжа. Всичко или нищо.

— Просто ми кажи истината.

Чувам тежкото й дишане, примесено със сподавени ридания.

— Не ти казах нищо, защото това е истината. Между нас няма нищо.

— Тогава защо той се държи така с мен? Не е ли защото ревнува?

— Видя го колко беше друсан. Сигурно изобщо не е знаел какво говори. Обикновено не се държи така.

Настава мълчание, което аз нарушавам:

— Не искам да излизаш с него в петък.

Тя не отговоря и затова аз продължавам. Поставям й ултиматум.

— Ако излезеш с него, не съм сигурен, че искам да съм с теб повече.

Така. Я да видим сега. Но реакцията й съвсем не е това, което очаквам, или това, на което се надявам. Не следва нищо от рода на: „Окей, Джак. Ти си прав, а аз греша. Няма да излизам с Нейтън. Вече никога няма да се видя с Нейтън“. Вместо това тя ми отговаря с ултиматум:

— А ако ти искаш от мен да спра да се виждам с приятелите си, аз също не съм сигурна, че искам да съм с теб.

— Да не би да ми казваш, че си готова да скъсаш с мен, защото искам да не се виждаш с него? — изтървам се аз смаян.

— Не. Но може би ти ми казваш, че си готов да скъсаш с мен, ако се срещна с него.

Туш.

Лежим в мълчание. Ейми чака отговор, а аз си блъскам главата да го измисля. И да е правилен. Възможностите са само две. Мога да кажа „да“ и да скъсаме. Или „не“ и да останем заедно. Случаят е Главата срещу Сърцето. Главата ми казва: „Зарежи я. Бий й шута. Ставай и се спасявай, докато е време. Тя поставя Нейтън над теб. Вече е направила избора си, така че не се мотай излишно и не се оставяй да те правят на глупак“. Но Сърцето е на противното мнение: „Довери й се. Ако не го направиш, всичко останало е без значение“.

Това е то — да й се доверя или да я зарежа.

Изборът е мой.

И аз избирам първото. Отвръщам:

— Не е така.

— Тоест?

— Тоест, по всичко личи, че в петък си на вечеря с Нейтън.

— И ти нямаш нищо против.

Не бих се изразил точно така, но все пак отговарям:

— Да.

Тя се притиска плътно до мен и въпреки съмненията си, аз внезапно се чувствам стоплен и защитен. Заслушвам се в спокойното й дишане и осъзнавам, че за първи път, откакто се разделих със Зои, се доверявам на някого. И докато това значи, че съм се разделил с емоционалната си независимост, то значи още, че вече не съм сам.

Тоталното прецакване

Прекарвам срядата в препускане по евтини туристически агенции и в търсене на изгодни групови пътувания до Гърция. Накрая откривам едно много тънко предложение от компания на име Фън Сън, която обитава едностаен апартамент близо до Падингтън. Една седмица на остров Кос, тръгване от летище Гатуик тази събота. Окей, не е на континента. Туристическите забележителности ще са по-скоро селски дискотеки, отколкото паметници на елинския архитектурен гений. Но какво толкова? Все пак е чужбина, нали? Ще свърши работа.

В агенцията не ме осветляват по някои екзистенциални проблеми на ваканцията. Като например това къде ще отседнем. Ще видите като стигнете, е единственият отговор, който получавам. Или транспортирането ни от и до летището, което също ще ни стане ясно при пристигане. Или разстоянието до плажа, което според Манди, момичето в агенцията, не може да е толкова голямо на един такъв малък остров, нали? Всички съмнения, които храня, скоро са пометени от лъскавите снимки в брошурката, която Манди размахва изкусително под носа ми, но не позволява да отнеса вкъщи. Освен това е евтино. Което е най-важното. Така че няма какво да му мисля толкова. Плащам и подписвам декларация, която ми забранява да съдя Фън Сън, ако ваканцията ми се окаже нещо по-различно от забавно и слънчево преживяване. След което Манди ми връчва билетите, изпраща ме до вратата, заключва я зад гърба ми и обръща табелата на „ЗАТВОРЕНО“.

Готово.

Петък на здрачаване лежа в леглото си и наблюдавам как дима от цигарата ми лениво се вие на спирали към тавана. Чувствам се депресиран. Стаята ми изглежда като сцена от самолетна катастрофа — съдържанието на гардероба и скрина е разпръснато по пода и леглото. В ролята си на Изследователя на тъмните райони зад гардероба откривам някои особено гнусни остатъци от предишни мои ваканции — дълги до глезените шорти за сърфинг, хавайска риза на цветя, бейзболна шапка с пляскащи ръчички на канапче, високо изрязани плувки и т.н. Но не това ме докарва до депресия. Всемирната ми скръб се дължи по-скоро на онова, което не виждам край себе си. Ейми. И това къде се намира тя в момента. И какво прави.

Снощи, или по-скоро в пет часа тази сутрин, си издадох заповед. Лежах до Ейми в леглото й. Бяхме прекарали страхотна вечер — първо на някаква авангардна пиеса, в която участваше нейна приятелка, последвана от вечеря с цялата трупа, а за десерт — истински сексуален маратон в апартамента на Ейми. Накрая тя се трупира и заспа, но аз не успях да мигна цяла нощ. Защото в съзнанието ми се бе загнездила мисълта за Нейтън. Или по-скоро за Нейтън и Ейми. Заедно. И не искаше да си отиде, независимо колко упорито си повтарях, че няма за какво да се тревожа. Навън вече се разсветляваше. Птичките чуруликаха, камионите за разнасяне на мляко профучаваха, най-ранобудните труженици тръгваха за работа. А аз лежах, буден и стресиран. Бях отчаян. Затова си заповядах: „Не мисли за Нейтън!“. Казах си всеки път, когато гадната му физиономия изникне пред очите ми, да се напъвам да мисля за нещо по-приятно. Каквото и да е. И хоп, магията проработи. Заспах като пън.

Работи и сега.

През последния половин час мисълта за Нейтън успя да развали настроението ми само някакви си осем пъти. В отговор аз извиках в съзнанието си осем по-приятни неща от него, между които:

• Птичи курешки

• Въшки

• Кучешки лиги

• Хемороиди

• Смърт

Което, макар да не ме докара до весело и безгрижно състояние, успя все пак да ме предпази от изпадане в бездните на параноята. Поглеждам си часовника. Седем нула нула. Точно в този момент Ейми се среща с Нейтън. Копелето. Бързо прибавям варикозни вени към списъка с по-приятни от Нейтън неща.

— Окей — появява се на прага Мат, издокаран в развлечена тениска и изтъркани джинси — бойни доспехи за ергенското парти на Алек. — Как върви стягането на багажа?

Подритвам празния куфар и отвръщам намусено:

— Отвратително. Как е при теб?

Той потупва четката за зъби, която стърчи от джоба на джинсите му, и се ухилва:

— Аз пътувам с малко багаж.

Сяда на леглото до мен и пали цигара.

— Кога тръгвате?

— Утре сутринта. Полетът е в девет и петнайсет.

— Аха, значи Ейми ще спи тук?

— Не. На вечеря е с някакъв приятел.

— Какво? — избухва в смях Мат. — Как тогава очаква да стигнеш навреме до летището? Сигурно е откачила.

— Ще стигна.

Тонът ми го кара да ме погледне особено.

— Всичко наред ли е, друже?

— Естествено. Защо да не е наред?

— Нищо — мята ми още един скептичен поглед той. — Само дето не ми изглеждаш особено възторжен. Искам да кажа, ето те — пропускаш ергенския уикенд на столетието само за да отидеш на ваканция в чужбина с жената на мечтите ти, а изглеждаш като свиня, която водят на заколение.

— Добре съм — отвръщам аз, но това е лъжа. Той е прав: държа се идиотски. Искам да му кажа какво ме тревожи. Искам да му разкажа за Нейтън и за това, че Ейми ме е излъгала. Искам да споделя, че се чувствам несигурен, че егото ми е ударило дъното и сега копае дупка надолу. Но не мога. Защото той ми е приятел. Защото не искам да ме съжалява. Също както не искам да ме съжалява и Ейми. Както не искам да ме съжалява никой. Затова предприемам единствения безопасен ход — сменям темата.

— Виж, Мат. Съжалявам.

— За какво?

— За ергенското парти на Алек. За това, че няма да дойда.

— Няма проблеми.

— Нали не си ми ядосан?

Той ме поглежда свирепо:

— Разбира се, че съм ти ядосан. Направо съм бесен. Ти предпочете жената пред приятелите си. Заслужаваш да бъдеш разстрелян.

След което ме потупва по рамото.

— Но ние ще те помилваме. Стига само тя да си заслужава.

— По този въпрос спор няма.

— Това да се чува!

Той става от леглото и тръгва към вратата, но на прага спира и колебливо се обръща:

— А, ако ти трябват някакви дрехи, не се колебай да претарашиш гардероба ми. Ако облечеш някой от тези парцали, Ейми ще я е срам да се появи с теб на обществено място. Хайде, лека нощ и приятно прекарване.

Въпреки пожеланията нощта ми е всичко, но не и лека. Успявам да убия час-два, избирайки тоалети от лятната колекция на Мат Дейвис и натъпквайки ги в чантата ми, заедно с билетите и паспорта. Но след това вълнуващо изживяване животът ми отново се вгорчава. Оставаме аз, бутилка водка и каничка прясно изстискан лимонов сок.

Докато часовникът отброява минутите, а Чърчил ми се пули неодобрително от стената, списъкът с неща по-приятни от Нейтън постепенно нараства. Към осем и половина, когато той и Ейми вероятно пристигат в тежкарския, невъобразимо скъп ресторант, който копелето е резервирало, списъкът вече достига петдесетата точка и започва леко да ми се размива. Включил съм например зъбен камък. И мръсни чорапи. Два чифта мръсни чорапи. Неприятен дъх. Към единайсет, когато трябва да са изпили кафето след вечеря, списъкът удря стотака и вече е тотална нелепост. В последната десетка са атомни електроцентрали, рибни магазини и тиня. А между съставянето на списъка и наливането с водка, аз звъня в апартамента на Ейми. Многократно. Но тя не е там. Тя е още с него. Полунощ идва и отминава, аз зарязвам списъка и започвам да мятам стрелички върху мислената снимка на Нейтън върху мишената. Зарязвам и лимоновия сок и опъвам директно водката, или онова, което е останало от нея.

И тогава чудото се случва. Няколко минути преди един. На вратата се позвънява. И аз се разсмивам. Направо избухвам в смях, в който е примесена лека истерия. Така да е. Не се гордея, просто изпитвам невероятно облекчение. Единственото, което е от значение, е, че Ейми е тук, при мен, и всичките ми тревоги са били чиста загуба на време.

А тъй като в организма ми циркулира достатъчно първокачествена водка, за да ме превърне в руска мечка, аз не толкова се втурвам, колкото се заклатушквам с достойнство към вратата, за да падна в обятията на любимата си.

* * *

Признания: №5 Изневяра

Място: Къщата на Мат, Лондон.

Време: Сега.

Отварям вратата.

— Здравей, Джак.

— Сали? — налага се да попитам аз, защото не ми става незабавно ясно коя е тази висока и стройна женска фигура, която се олюлява на входа. Над лицето й виси прекалено много пищна руса коса, а тялото й е скрито под твърде дълга рокля в шантав десен. Тези детайли, в комбинация със замъгленото ми от алкохола зрение, прави идентификацията почти невъзможна.

— Как си, красавецо? — казва жената, отмята косите от лицето си и едва тогава става ясно със сто процентова сигурност, че това е Сали Маккълън.

Слагам ръка на рамото й, за да я предпазя от рухване, но тъй като аз самият съм далеч от идеалната стабилност, този мой жест води само до несъзнателно вкопчване на двама ни един в друг, така че да не се намерим на пода.

— Какво правиш тук? — успявам да изартикулирам аз.

— А ти как мислиш? — хвърля се тя напред в пиянски опит да ми лепне целувка.

— Трябва да си вървиш — отблъсквам я внимателно аз, а Сали ме зяпва объркано.

— Защо?

Добър въпрос, но несъмнено въпрос, с който накиснатият ми мозък не може да се справи точно сега. Все пак тя е много привлекателна. А аз съм страшно ядосан на Ейми. Така че, защо наистина да не остане? Но отговорът не закъснява да изплува. Защото няма да е правилно. Защото повече от всичко ми се иска на вратата да беше Ейми, а не Сали.

— Късно е — изфъфлям аз и се опитвам да й затворя вратата в лицето. — Утре трябва да ставам рано. Ще си лягам.

Но тя само ми се ухилва и профучава край мен. Обръщам се само за да я видя как изчезва във вътрешността на къщата и клатя объркано глава. Защо все на мен? Защо точно сега? И, което е още по-важно, защо не преди няколко месеца, когато щях да съм в състояние да удовлетворя всичките й желания? Затварям вратата, примирен, че няма справедливост в този живот, и тръгвам по петите й към кухнята. Докато стигна там, тя вече е регистрирала бутилката водка на масата и я изпива с поглед.

— Няма ли да предложиш питие на гостенката си? — пита тя с очаквателно извити вежди и добавя лукаво: — Преди винаги ми предлагаше нещо за пиене.

След което грабва бутилката, надига я и отпива мощна глътка.

— Какво се е променило сега? — мята ми тя кос поглед, дръпва още малко водка и се подпира на масата. — Не ме ли искаш вече?

В съзнанието ми изниква споменът за Сали, излегната гола в ателието ми. Припомням си извивките на тялото й, светлосенките на кожата й. Затварям очи в опит да прогоня видението. Времето се е преместило напред. Аз съм различен човек. Сали е права. Вече не я искам. Искам Ейми. Искам само Ейми да се върне при мен.

— Пияна си — завалям аз. — Ще ти повикам такси.

Минавайки край нея на път за телефона, усещам как ръцете й ме сграбчват и се озовавам плътно притиснат до тялото й.

— Не искам такси. Искам теб — казва тя.

— Имам приятелка, Сали — отвръщам аз и внезапно се усещам смъртно уморен. Пиян. Искам тя да се разкара оттук. Искам да си лягам.

— Е, и? И аз имах приятел, но това не те спря да се опитваш да ме вкараш в леглото си, нали?

— Не — признавам аз. — Но ти не спа с мен тогава. Няма да го направя и аз.

Тя ме пуска, добира се със залитане до мивката, налива си чаша вода и я пресушава на един дъх.

— Той ме заряза, да знаеш. Заради това, което каза онова момиче, с което беше на купона у Хлои. Джонс ми каза, че съм курва и не иска да има нищо общо с мен.

— Съжалявам.

Всъщност не го мисля. Знам, че така е по-добре за нея. Но знам още и че сега едва ли е най-подходящият момент да изтъквам този прост факт. Тя може да не се съгласи. Или, още по-зле, да реши, че се опитвам да я вкарам в леглото си, намеквайки, че той е недостоен за нея, тоест, че ще й е по-добре с мен.

— Онова момиче, тя ли е приятелката ти?

— Аха. Ейми. Името й е Ейми.

— Не ми се видя твой тип.

— И защо така? — Мятам поглед към телефона, изчаквайки удобен повод да повдигна отново предложението си за такси.

— Физически — качва си краката на масата тя и отмята роклята си, разкривайки съвършено оформени, сякаш изрязани на струг бедра.

— Е, не си права — започвам да се вбесявам аз. — Ейми е страхотна. Точно моят тип.

— Така ли? И къде е?

— Какво?

— Къде е? — скача от масата тя и оглежда предизвикателно кухнята. — Къде е тази страхотна жена?

Отваря хладилника и мушва с пръст вътрешността му.

— Няма я тук.

След което измъква кутия бира, отваря я със замах и отпива.

— Може би тук? — промърморва си под носа и отваря един от кухненските шкафове. — Не, не мисля така.

— Няма я — отвръщам аз и в същия миг всички страдащи от нощно напикаване старци по света започват да празнуват включването си в списъка на неща, по-приятни от Нейтън.

— Когато котката я няма… — измърква Сали.

Този път дори не си правя труда да я питам дали иска да си ходи. Вече чух достатъчно. Отивам до телефона, вдигам слушалката и набирам номера на такси компанията, който виси на корковото табло. Но, може би защото го бях правил толкова пъти тази вечер, че се е превърнало в единствената телекомуникационна функция, на която са способни пръстите ми, аз не набирам номера на такситата. Всъщност звъня в апартамента на Ейми. Звъня и звъня, а отговор няма. Отговор няма, защото тя още не се е прибрала.

Още е с него.

— Преди да ми поръчаш такси — обажда се зад мен Сали, — защо не се обърнеш да видиш какво изпускаш. Не че не си го виждал и преди…

Обръщам се точно когато тя се измъква от бикините си, а останалите й дрехи са пръснати в кръг около нея.

— Качвам се горе — обръща ми гръб тя. — Ще се видим там.

Но това не се случва. Защото аз не мърдам от кухнята. Все едно съм парализиран. Седя и се чудя какво, по дяволите, ще правя. Ще ви излъжа, ако кажа, че не ми се иска. Погледнете я, за бога.

Олицетворение на секса. И навита при това. Идеалната възможност. Но не трябва да забравям и Ейми. Защото това, което казах на Сали е истина — Ейми е точно моят тип. Вече е два часът и затова й се обаждам още веднъж, за последен път. И отново нищо. Окей, значи още не се е прибрала, което ще рече, че още е с Нейтън. Но какво от това? Не знам дали правят нещо, което не би трябвало. Пък и дори тя да ми изневерява, това не ми дава правото и аз да го правя. Защото не играем някоя детска игра „дай си ми куклите, на ти си парцалките“. Решението да й остана верен си е изцяло мое.

И аз току-що го направих — така и ще бъде.

Влизам в спалнята и виждам, че Сали е заспала на леглото ми. Навивам Дебелото куче за шест часа сутринта, което ще ми даде достатъчно време да стигна до Гатуик навреме за срещата с Ейми и се мушвам в леглото до Сали. Да кажа, че спи, ще е евфемизъм за коматозното състояние, в което е изпаднала. За което мога да съм само благодарен. Няма да си правим сцени, при които тя да се опитва да ме накара да правя секс с нея, а аз да се отбранявам като ощипана девойка. Разбит съм. Пиян съм. Завладява ме усещане за космическа самота. Ще ми се някой да ме прегърне и приюти и макар да съзнавам, че точно такива действия раждат най-страшните недоразумения, аз се сгушвам до Сали и, внимателно, за да не я събудя, я прегръщам.

Събужда ме стенание.

Източникът му съм аз.

Оставам неподвижен и се наслаждавам на усещането, което тръгва от слабините ми и постепенно като вълна залива цялото ми тяло. Устните ми се размърдват и оформят едно име: Ейми. Протягам ръцете си надолу и прокарвам пръсти през косата й. Напрягам тялото си към нея и отново простенвам. Усещам как езикът й се движи и конвулсивно натискам главата й към себе си. Искам я. Искам да бъда в нея. Сега. Мушвам ръце под мишниците й и я издърпвам нагоре. Устните й се сливат с моите, отварям очи и ги впивам в нейните. Усещам, че всеки миг ще свърша.

Точно това и правя.

И в следващата секунда ме обзема паника.

Защото това е Сали, а не Ейми и осъзнавам, че току-що съм направил най-голямата грешка в живота си.

8
Ейми

Джак закъснява с два часа. Това прави сто и двадесет минути… седем хиляди и двеста секунди.

Знам, защото съм ги броила.

Соня, момичето от Фън Сън, отметна всички останали имена по списъка си и се затътри към паспортния контрол. Останах сам-сама на гишето за чекиране (което вече се кани да затвори) и отчаяно се озъртам в тълпите хора пред другите гишета. И макар че новите ми сандали амбициозно са се заели със задачата да ми разранят краката, не мога да спра да крача нервно напред-назад.

Емоционално също съм покрила всеки ъгъл:

7.15: Няма го. Леко учудване и насмешка — предсказуема мъжка неорганизираност.

7.30: Няма го. Раздразнение — времето за пазаруване в безмитната зона се съкращава.

7.45: Няма го. Яд — съсипано начало на ваканцията.

8.15: Няма го. Притеснение — опасността да изтървем полета нараства с всяка изминала секунда.

8.45: Няма го. Паника — самолетът излита след по-малко от половин час.

А сега съм просто много уплашена.

Джак е мъртъв. Това е единственото възможно обяснение. Зверски заклан, застрелян или взривен във влака за Гатуик и сега трупът му, или това, което е останало от него, лежи в локва кръв. Съобщението по високоговорителя прекъсва среднощния експрес на мислите ми.

Последно повикване за полет СВ003 за Кос. Молим всички пасажери да се отправят към изход Д46 за качване в самолета.

— Окей, Господи. Слушай сега — промърморвам аз полугласно, но спирам и започвам отново, опитвайки се този път да покажа повече страхопочитание. — Мили боже. Знам, че досега не съм се проявила като образец за доброта и състрадание, но искрено желая да се променя. Обещавам ти, че ще започна да ходя на църква всяка неделя от днес нататък, ако само моля, моля, моля, направиш така, че Джак се появи. Само една мъничка услуга, а? Моля!

Оглеждам се отчаяно.

— Ще дам всичките си пари за благотворителност.

Жената зад гишето ме поглежда, проверява си часовника и поклаща скептично глава.

— Ще стана монахиня. Това достатъчно ли е?

— Ейми! — чувам Джак да крещи и в следващия миг го виждам как спринтира към мен с билети в ръка.

Мамка му, не трябваше да обещавам това за монахинята.

— Извинявай, извинявай! — профучава той край мен, без дори да ме целуне.

— Какво стана? Къде беше? — крясвам му аз, разкъсвана между желанието да му се метна на врата и да рева от облекчение и също тъй силното желание да го нападна с юмруци, задето ме докара до лудост.

Жената зад гишето не сваля скептичната си физиономия, докато наблюдава как Джак рови из чантата си за паспорта и го измъква най-накрая, изпомачкан до неузнаваемост. След което проверява снимката в паспорта и поглежда човека пред нея. И така няколко пъти. Мога да разбера неспособността й да види приликата между спретнатия (и трябва да призная, сладък) младеж на снимката и раздърпания, рошав тип пред нея. Но изведнъж Джак си спомня за своята докторска степен от Университета по чар и мята на служителката една от своите свръхзвукови колено-разтреперителни усмивки.

— Твърде късно е да чекираме багажа ви, сър — казва тя неохотно, но по всичко личи, че ще се предаде без бой. — Трябва да побързате.

— Благодаря — пуска още една усмивка Джак и премята чантата си през рамо. Аз едва успявам да вдигна своята. Въпреки съветите на Ейч, аз съм натъпкала в нея всяка дреха, която притежавам. Но мъките ми остават незабелязани от Джак, който вече е на петдесет метра пред мен и цепи като ледоразбивач тълпите отпускари.

— Джак, чакай! — изкрещявам аз, но той дори не ме чува.

И по законите на Мърфи, по които явно се върти светът тази сутрин, изходът, през който трябва да се качим, е най-далечно разположеният от нашето гише за чекиране. Лавирането между количките, натоварени със стикове за голф, и дебелите им собственици ми отнема няколко минути. Опитвам се да им намекна, че бих могла да се възползвам от една от количките. Очевидно нуждата ми е по-голяма от тяхната. Пък и малко физическо усилие би им се отразило добре. Но всичко е напразно. Кавалерството отдавна е умряло. Промъквам се след Джак, който май тайно е тренирал за Лондонския маратон и се носи напред. Пет километра по-нататък и още на цяла една трета от разстоянието до изхода, аз колабирам на движещата се лента и се опитвам да преброя ударите на сърцето си на една секунда, сигурна, че инфарктът е само въпрос на време.

— Хайде, размърдай се! — крясва от далечината Джак. Даже има наглостта да звучи ядосан. — Ще изтървем полета.

— Не мога — боря се за всяка глътка въздух аз. — Чантата, много е…

Промъквам се до него и той ми я дръпва от ръцете.

— Ейми! Какво си натъпкала вътре?

— Тухли — крясвам му също тъй ядосано аз.

— Тухли ли? — мята той чантата на другото си рамо.

— За да построя шибания хотел — потискам с мъка желанието си да го убия. Смъквам единия сандал, който вече ми е направил рана с размера на Панамския канал, и така докуцуквам през ръкава до люка на самолета. Там ни чака Соня, а оранжевеникавият й тен е придобил леко зеленикав оттенък.

— Няма да може да седнете един до друг — обявява тя, преди да изключи фалшивата си усмивка. — Приятно пътуване с Фън Сън.

За момент си я представям как ще изглежда с избити предни зъби.

Джак и аз седим на две крайни седалки и ни разделя само тясната пътечка. Това сигурно е най-икономичната от икономичните класи в историята на авиацията. Намъквам се в седалката си и успявам с юмруци да наблъскам чантата там, където се предполага да ми бъдат краката.

Усещам петите си подбити, раменете ме болят и се задъхвам като жадна ловджийска хрътка и затова са ми нужни няколко минути, за да осъзная, че мястото до мен е заето от Сукалчето от Ада, Отрочето на самия Сатана. То ми се ухилва демонично, след което си отваря устата и издава толкова пронизителен шум, че заглушава дори двигателите на самолета, а диспечерите в кулата долу сигурно се търкалят по пода с продънени тъпанчета.

— О, я млъквай! — надига глас фалшивата блондинка на мястото до прозореца, докато аз се гърча в ужас на седалката си. Тя рови известно време в розовия сак в скута си и измъква мърляв биберон. Отрива го в миниатюрната си дънкова пола и го тиква в беззъбата уста на дяволското изчадие.

— Ако още веднъж ти чуя гласа, Дарън, ще излетиш ей през тоя прозорец — заканва се майката толкова непоколебимо, че дори за миг не се усъмнявам в сериозността на заплахата й. — Разбираш ли?

Дарън моментално изплюва биберона си в скута ми и олива цялата ми ръка в лигава и леко бучкава оранжева повръщня. Напомнете ми да вържа здраво фалопиевите си тръби.

По принцип обичам полетите. Обичам гадната храна, която сервират в тях и всичките пакетчета и кутийки, които вървят с нея. Обичам безсмислените статии в самолетните списания. Обичам полъхването на климатика и слушалките, от които се лее тъпа музика. Обичам да ми се свива стомахът при излитане и кацане. Обичам самолетните тоалетни със смрадливия им сапун и смешни педали. Обичам даже изпадането във въздушни ями, което придава неповторим вкус на всеки полет.

Но днес мразя всичко това. Полет ЕЙМИ до Острова на мечтите се разби сред опустошителни пламъци.

Оцелели няма.

Това е огромно разочарование за мен, защото от няколко дни насам планирам пътуването ни. Бях разработила всеки миг от него — романтична ранна среща в Гатуик, дълги целувки в безмитната зона, кикотене и прегръдки, докато Джак изхарчва цяло състояние, за да ми купи любимите ми парфюми. Представях си ни как се качваме в самолета ръка за ръка и се сгушваме в някое закътано местенце до прозореца. Стигнах чак до там да фантазирам как правим любов в тоалетната и се присъединяваме към клуба „На една миля височина“.

И това беше само началото.

Но сега плочата с игривия саундтрак, който озвучава мечтите ми, спира с ужасяващо задиране на игличката.

— Е, защо закъсня? — питам аз ледено, след като успявам да се позабърша от атаката на Дарън.

— Махмурлук.

— Аха — прокашлям се аз. — Какво си правил снощи?

— Същото мога да те попитам и аз — отвръща той хапливо, докато една от стюардесите застава между нас и започва да обяснява процедурите за сигурност по време на полета. Протягам врат, за да получа видимост отвъд късата, карирана пола, опъната по съвършения й задник. Джак тотално ме игнорира и механично следва инструкциите на стюардесата.

— Какво искаш да кажеш? — изсъсквам аз, когато тя най-накрая се оттегля заднишком по тясната пътека.

Джак измъква уокмена си от чантата и затъква слушалките в ушите си.

— Снощи ти звънях чак до два часа. Хубава вечеря изкарахте, а?

— Ама аз бях у Ейч — протестирам аз, твърде шумно при това, отчаяна да привлека вниманието му. Това стряска Дарън, който решава, че няма да се остави да бъде надвид в съревнованието по преодоляване на звуковата бариера.

Джак надига недоверчиво вежди и натиска бутона на уокмена, отрязвайки умишлено опитите ми да му обясня. След което се ухилва на стюардесата и затваря блажено очи. Успява да заспи още преди да сме излетели.

— Как можа дори да си го помислиш! — крещя аз вътрешно. — Само защото не си успял да се свържеш с мен по телефона, си решил, че съм с Нейтън и че се чукаме. Това ли си помисли, Джак? Толкова си неуверен и ревнив, че не можеш да ми се довериш и за пет шибани минути.

Всмуквам бузи, скръствам ръце и поглеждам зверски сгъваема масичка пред себе си. Съзнавам, че гневното ми избухване като нищо ще ми уреди роля на дива в някоя сапунена опера, но това не ме спира. Продължавам да водя спора наум, а кракът ми потропва злокобно.

— Давай тогава, вкиснат, раздразнителен, отмъстителен и неуверен негоднико! Съсипи ми ваканцията! Закъсней, само за да ме накажеш! Да видим пък дали ми пука изобщо! Играй си дребнавите, жалки игрички. Нейтън не значи нищо за мен…

Източила съм жлъчката си наполовина, когато внезапно ми хрумва, че Джак изобщо не е споменал името на Нейтън. Той просто подозира, това е всичко. Гузен негонен бяга.

Отказвам се от монолога и се потапям в собственото си нещастие.

Когато пристига закуската, аз я отказвам и вместо това съзерцавам как демонът Дарън замеря майка си с бъркани яйца. Възползвам се от случая да хвърля един поглед на темето му и да проверя дали зад ухото няма татуирани три шестици.

Истината е, че Нейтън, а не аз отмени срещата снощи. Очаквах с нетърпение да го видя. Бях твърдо решена да не позволя нелепата параноя на Джак да се превърне в маркер на социалния ми живот.

Чаках Нейтън повече от час в един бар в Сохо. Изобщо не знам защо си направих труда да се появя навреме или защо чувствах нервен трепет, докато го чаках. Една от запазените марки на Нейтън е способността му да закъснява.

— Имам среща със страхотна мадама — обяви той, след като обгърна раменете ми с ръка и ми лепна сочна целувка по бузата. — Направо невероятна.

След което се метна на столчето до мен и аз усетих как потръпвам и се изчервявам въпреки волята си. Май бях забравила колко пронизващи могат да бъдат зелените му очи.

— О, Нат! — изхихиквам аз и го плясвам по коляното.

— Маргерита — прошепва той замечтано. — Испанка… и е толкова…

След което прави ефектна пауза и обявява:

— Казвам ти, това може да е жената, която съм чакал цял живот.

В този момент от разговора Нейтън поръча на бармана две чаши шампанско, а аз оставих егото ми да се свлече като обелка на банан.

— Страхотно, Нат! Това е направо страхотно — изчуруликах, обзета от внезапно чувство на просветление, спомняйки си всички причини, поради които нещата между нас не бяха потръгнали от самото начало.

— Ще я водя на клуб тази вечер. Затова няма да можем да отидем на вечеря. Нямаш нищо против, нали? — попита той риторично. — Пък и виж се. Влюбена до ушите в онзи, как му беше името. Толкова сте сладки.

Оставям го да обсеби разговора, смея се и ахкам на забавните случки от последното му пътуване из Хималаите. Не казах почти нищо, след около час, когато той ме заряза в бара и отидох у Ейч, а ми се щеше да го бях направила.

Щеше ми се да бях имала куража да защитя връзката си с Джак, вместо да позволя на Нейтън да се държи покровителствено. Щеше ми се да му бях казала, че начинът, по който преследва жените и се влюбва и ги разлюбва през две секунди, съвсем не е толкова впечатляващ. Щеше ми се да му бях пояснила, че вече съвсем не го намирам за очарователен палавник, за какъвто го смятах едно време, а за незрял и уплашен от обвързване. Щеше ми се да бях казала открито, че трябва да се отнася към хората с повече уважение и да престане да се държи като егоистично и разглезено хлапе. Но повече от всичко ми се щеше изобщо да не се бях съгласявала на среща с него тази вечер.

Но задължителният ритуал на самоунижаване, който трябва да извърша пред Джак, като му кажа колко глупава съм била, не може да бъде направен в самолет, пълен с отпускари. Ще се наложи да го отложа, докато стигнем до хотела.

Хвърлям поглед към размъкнатия си и некомуникативен спътник. Той похърква тихичко и за миг усещам прилив на облекчение. Само още една сцена като предишната и ще се метна на врата на пилота и ще го умолявам горещо да направи обратен завой, така че все пак да изпълня обета си да се подстрижа за монахиня.

Единственото, което искам, е нещата да са съвсем прости.

Животът ми бе толкова лесен, когато бях в пустинята на необвързаните. Нямаше караници, недоразумения или сръдни. Е, през повечето време се намирах в състояние на убийствена скука, но поне знаех къде де намирам. Бяхме само аз и аз — и между нас цареше пълно разбирателство. Сега прекарвах повечето време вързана на възел от емоции и в непрекъснати напъни да се оправдавам пред някого.

Да вземем Ейч например. Тя отказа да говори с мен, след като разбра, че съм отишла на барбекюто у Хлои. Цяла седмица й оставях съобщения на секретаря, на които тя не отговаряше. Дори й изпратих картичка, но Ейч отказваше да общува с мен. Накрая събрах кураж и отидох да я видя. Същата вечер, в която Нейтън ме заряза. Твърде суеверна съм, за да напусна страната, докато между нас не всичко е наред. Затова снощи се замъкнах до апартамента й.

Тя не се върза, когато застанах на прага й и повторих тридесет пъти „Извинявай“, без дори да си поема дъх.

— Не смяташ ли, че ми дължиш малко искреност — попита Ейч, грабвайки бутилката вино, която протягах като маслинова клонка. Спрях по средата на тридесет и първото „извинявай“. Тя наистина е страшна, когато се ядоса.

— Как се чувствам аз, според теб — продължи тя, когато я последвах със смирено сведена глава в апартамента.

— Иска ти се да ми откъснеш главата и да удушиш Джак с гарота? — осмелих се да предположа аз.

Но Ейч не беше в настроение за шегички.

— Нещо в този дух — отвърна тя, вдигна дистанционното и спря касетата с „Приятели“. Чак тогава ми стана ясно колко сериозно е положението. — Думата „уважение“ означава ли нещо за теб? — продължи тя, без дори да ме покани да седна.

Разбира се, че означава. Уважението на Ейч значи всичко за мен. Но не съм в състояние да се карам с нея права и затова се строполих на кушетката и й признах всичко. Разказах й как лъжата ми, че съм болна, наистина ме е разболяла, как съм се чувствала разкъсана между нея и Джак, как съм оплескала нещата на барбекюто и как от този ден нататък съм заживяла в мъки и страдания.

Тя ме слуша, докато стигам до дъното на самоунижението и накрая скръства ръце и поклаща глава.

— Когато споменах „уважение“ имах предвид „самоуважение“, глупачето ми! — подхваща Ейч, но този път със съчувствен тон. — Не ми пука какво правиш, стига то да е това, което ти искаш. Не трябва да се мъчиш да зарадваш мен или когото и да било. Чувството за самоуважение е едно от най-добрите ти качества, Ейми Кросби. Не го губи сега само защото си влюбена.

— Откъде знаеш, че съм влюбена? — питам аз ужасена. Та тя дори не е виждала Джак.

— Истината е очевидна — отвръща Ейч.

След което й се налага да ми прости, защото избухвам в сълзи. Изглежда напоследък съм се усъвършенствала в това. Преди не знаех, че притежавам такъв талант в реването и ми хрумва, че мога да му намеря далеч по-ефективно приложение. Може би трябва да се явя на прослушване на една от онези романтични холивудски комедии, където единственото, което се изисква от главната героиня като актьорско майсторство, е да лее сълзи във всяка сцена. Ще натрупам богатство!

Не знам защо започнах да плача. Просто ме обзе такова облекчение, че Ейч разбира как се чувствам, разбира, че съм влюбена жена и следователно, до известна степен, поведението ми е простимо.

— Престани! — заповяда ми тя, наливайки ми голяма чаша вино.

— Съжалявам — подсмръкнах аз.

— И стига си се извинявала. Всичко е наред — целуна ме Ейч по бузата и ми бутна чашата в ръката.

Но осъзнах, че всичко между нас пак е в границите на нормалното, когато тя се пльосна на кушетката и заключи:

— Ти, патко загубена!

— Божичко, колко ми липсваше! — засмях се аз през сълзи и се сгуших до нея на кушетката. Чукнахме чашите си със звън.

— Хайде сега, изплюй камъчето. Искам да знам всичко.

И така, на следващите няколко чаши вино аз й разказвам случилото се през тези няколко дни — за новата ми работа, за Джак, за Нейтън, за купона и накрая за ваканцията в Гърция. Това е толкова богат материал за обсъждане, че го изчерпваме чак към два часа сутринта.

— Късно е, по-добре се обади на принца и му кажи, че ще останеш да спиш тук — прозява се широко Ейч.

— Не мога. Трябва да се прибера да си стегна багажа.

Тя размахва заканително пръст към мен и облизва пурпурните си от виното устни.

— Винаги мъкнеш повече неща, отколкото трябва. Вземи само два чифта гащи за смяна — носиш едните, переш другите, бански и две-три рокли.

Вдигам слушалката и докато набирам номера на Джак, ме обзема чувство за вина. Трябваше да му се обадя по-рано. Ейч се протяга като котка.

— Може да хванеш такси утре сутринта. Няма ли го?

— Дава заето — оставям слушалката аз.

— Не се притеснявай. Цяла седмица няма да се отървеш от него.

Урааааа. Спътниците ми избухват в спонтанни аплодисменти, когато самолетът най-накрая се приземява на гръцка територия, макар и с един час закъснение. Аз обаче не се присъединявам към тях. Не съм в настроение за ликуване. Краката ми са подути, очите ми — подпухнали и се чувствам обезводнена като стафида.

Джак, от друга страна, изглежда свеж като краставичка, когато пристъпва навън в жегата, която ни обгръща като одеяло още на стълбичката на самолета. Моментално плуввам в пот, докато той подушва въздуха одобрително.

— Времето е супер! — отбелязва Джак, сякаш благоприятните метеорологични условия са лично негово постижение.

Соня отвежда стадото си в чакалнята на летището. Забележките на Джак за времето не могат да ме заблудят. Когато Хамлет е казал, че има нещо гнило в Дания, той просто не е бил виждал Кос.

Минаваме през митницата, изчакваме всичките си спътници да си съберат багажа и се настаняваме в раздрънкания автобус, на който биха отказали достъп и в най-изпадналото гробище за автомобили. Между нас цари пълно мълчание. Откъм цупене вече сме достигнали патово положение. Когато си интимно запознат с миризмата на нечии гениталии, някак не върви да се преструвате на непознати. Просто е невъзможно, да не кажа идиотско. Все едно да се явиш на изпит, без да си прочел и ред.

Попивам гледката през напуканите, мръсни стъкла на прозореца и прехапвам език. Ето така сигурно изглежда ваканцията в ада.

Когато автобусът спира с трясък и сред облак от изгорели газове на територията на основния курорт, аз вече съм в транс. Въпреки ранния час и изгарящото слънце, край нас се точат безкрайни колони летуващи. Съдейки по честотата на слънчеви изгаряния, повечето са англичани. Няма начин да не са. Защо иначе те дори не трепват при оглушителната музика, която се лее от типично английската кръчма на ъгъла.

Соня се изправя авторитетно със списъка в ръка и за момент всички звуци са удавени в трясъка на убийствена микрофония.

Най-после удари нейният час.

— Едно-две, едно-две. Проба, проба — пропява тя, сякаш се явява на прослушване за Кралската опера. — Внимание, уважаеми гости-и-и-и. Това е Вила Стефано-о-о-о! Приветстваме ви с добре дошли-и-и-и!

Наистина над кръчмата и магазинчетата се извисява сграда, която почти би могла да мине за хотел, макар че сивите бетонни балкони изглеждат така, сякаш са били набързо лепнати впоследствие, защото на строителя му е останал излишен цимент. От покрива стърчат ръждясали арматури и чакат да бъде построен следващият етаж. Между тях лениво се мотаят двама строители по потници, пушат цигари и хвърлят подозрителни погледи към нас, туристите.

Тук има някаква грешка. Не е възможно Джак да е резервирал места в този концлагер.

Не е ли?

Соня припряно отмята имена в списъка си. Семейство Ръсел до нас се суети по тясната пътечка, заето в шумни спорове относно флуоресцентното сомбреро, с което се е издокарал най-младият му член. То е твърде голямо и малкото дяволче не вижда нищо под него, блъска се във всички седалки последователно и ги олива с кока-кола, а изнервеният му баща го ръга в гърба да побърза. Плътно зад тях се движи демоничният Дарън. Майка му го мъкне под мишница като топка за ръгби, а той пищи, гърчи се и точи зеленикави лиги.

Осъзнавам, че Роситър е преди Ръсел по азбучен ред, а Соня не ни е извикала.

Пфу, че облекчение. Значи сме в някой по-цивилизован курорт.

Но тогава се сбъдват най-най-страшните ми кошмари. Соня всъщност си няма понятие от азбуката.

— Хайде, ние сме — побутва ме Джак.

Въртя ошашавено глава между гледката на окръжаващия ме Алкатрас и Джак, който се протяга да вземе чантите ни.

Не.

Не може да бъде!

Ние сме в Гърция. Това е лятната ми ваканция. А ако всичко това е истина, има някои основни изисквания, като например:

• Отдалечен от цивилизацията, китен хотел.

• Просторна двойна стая с голяма баня.

• Триста и шейсет градусов изглед към морето.

• Никакви туристи в радиус от десет километра.

• Лесен достъп до романтични, не много скъпи, семейни таверни.

• Поне един пуст плаж на наше разположение.

Гледала съм всички реклами по телевизията. Знам си правата на консуматор.

Така че, какво по дяволите, е станало?

Оставила съм Джак да организира всичко, ето това е станало! Джак, който не е в състояние да организира чукане в публичен дом.

Свръхенергичните отрочета на семейство Ръсел вече ритат футбол във фоайето на Вила Стефано, докато ние се регистрираме и получаваме списък с мероприятията, организирани от Фън Сън. Над рецепцията виси табела „Караоке всяка вечер. На живо!“.

На живо ли?

Моля ви, някой да ме застреля.

В коридора на четвъртия етаж няма никакво осветление. Стоя в мрака край полупразната торба цимент, докато Джак се мъчи да отключи стаята. Отвсякъде ни обгръща смрад на мухъл. След около десетина минути ръгане в ключалката, Джак изръмжава нещо нецензурно и бута вратата с рамо. Тя се отваря и той ми прави път да вляза първа. Пристъпвам в стаята само за да видя как една хлебарка се изнася панически в обратната посока.

Страхотно. Дори хлебарките нямат търпение да се чупят оттук.

— Не е толкова лошо — защитава се Джак, сякаш чете мислите ми.

Е, не е. Бордеите в Калкута са още по-зле.

Оставям чантата си на пода и бавно се оглеждам. Двете единични легла са разделени от нощно шкафче със счупена лампа. До стената е долепена огромна кухненска маса. На нея има пукната ваза и аз докосвам пластмасовите цветя в нея. По пръста ми остава гъст слой прах.

— Колко мило от тяхна страна — казвам аз, обзета от копнеж да мина през стаята с огнепръскачка.

Джак отваря вратата на балкона и пред очите ни се разкрива поразяващата гледка на съседната сграда.

Идеално.

И тъй близо.

След секунда стаята се изпълва с гъстия аромат на пържено и открита канализация.

Вторачвам се злостно в Джак, преди да се оттегля в банята, за да изпусна малко пара. Сядам на тоалетната чиния и броя до двайсет. Вдишване. Издишване. Вдишване. Издишване. Хайде, ще се справиш!

Когато излизам, Джак си разопакова багажа.

— Всичко наред ли е? — пита той.

Не! Нищо не е наред! Довел си ме на най-отвратителния курорт в познатата нам вселена и аз наистина съм поразена каква скръндза си. Ето това ми се ще да му кажа. Но не го правя, защото съм зряла личност. Вместо това се нацупвам. Но в сравнение с Джак изпълнението ми е направо аматьорско.

— Джак? — обаждам се накрая аз.

— Да?

— Ще ми говориш ли?

— Че аз ти говоря.

Изпълнена съм с решимост да не се отказвам.

— Хайде. Нелепо е помежду ни да съществува такава атмосфера.

— Каква атмосфера? Не съм аз този, който създава атмосферата.

Заравям пръсти в косата си.

— Ще поседнеш ли за момент?

Джак хвърля тениската си на леглото, сяда на стола, скръства ръце и се нацупва. Прилича на престъпник, разпитван от полицията.

— Наистина се притесних, когато закъсня тази сутрин — започвам аз.

— Казах ти, бях махмурлия — прекъсва ме той. — Пих с Мат.

— Той не беше ли на ергенско парти?

— Тръгна по-късно.

— И ти какво прави после? — Знам, че звуча като инквизитор.

— Останах да пия сам — поглежда ме Джак с презрително присвити очи.

— Напил си се, защото не си могъл да се свържеш с мен?

— Напих се, защото исках да се напия.

Горчивината в гласа му ме стряска.

— О, Джак, грешиш, ако си мислиш, че…

— Просто изплюй камъчето, Ейми! Кажи каквото искаш да кажеш!

— Няма нищо за казване. Знаеш, че снощи се видях с Нейтън.

Джак извръща глава и прехапва устни.

— Но само за по едно питие — продължавам аз. — Даже не отидохме на вечеря. Разделихме се в девет и половина, защото той имаше среща с друго момиче в някакъв нощен клуб. Затова аз отидох у Ейч.

— Колко разумно от твоя страна.

— Джак, моля те! Казвам ти истината. Исках да се видя с Нейтън, защото ми е приятел. Така както Хлои ти е приятелка.

— Аз никога не съм се чукал с Хлои — напомня ми той.

Вторачваме се един в друг за момент и осъзнавам, че съм загубила. Нямам друг избор, освен да сляза от висотата на моралния си пиедестал.

— Джак, съжалявам. Изобщо не трябваше да ходя на срещата. Осъзнах това, когато се видях с него.

— Съвсем платонично и невинно, нали? — Гласът му е пропит с презрение.

— Да.

— Можеше да ми се обадиш.

— Знам, исках, но загубих представа за времето. После ти звъннах от Ейч. Беше някъде към два часа. Но телефонът ти даваше заето.

Джак потърква слепоочията си с пръсти.

— Цялата работа ми звучи много афиф.

— Вярно е! — протестирам шумно аз. — Обади се на Ейч, ако не ми вярваш.

— Няма смисъл. Сигурен съм, че тя ще подкрепи твоята версия.

Сграбчвам го за ръката и се опитвам до го накарам да ме погледне, но той се извръща и аз пускам ръката му като опарена. Усещам как в очите ми напират сълзи.

— Не е честно. Не може да ме наказваш за нещо, което не съм направила — поглеждам към тавана и се засмивам горчиво. — И знаеш ли кое е смешното? Аз сама си се доверих. И докато бях с Нейтън, единственото нещо, за което можех да мисля, беше колко силно съм обвързана с теб. Не трябваше да ходя на тази среща, защото знаех, че не ти е приятно. Признавам го и ти се извинявам. Но не съм направила нищо лошо. Не бих сторила нищо, с което да те нараня. Мислех, че го знаеш.

Трябва да се измъкна оттук, преди да съм се задушила. Грабвам чантата си.

— Ейми, чакай! — застава пред вратата Джак, за да ме спре. — Съжалявам, окей? Не искам да си отиваш.

Опитвам се да накарам брадичката ми да не трепери, докато той ми обяснява какво се е случило, но безуспешно. Точно както и подозирах — Джак се е успал. Два часа съм полудявала от страх и притеснения на летището, а през това време той е спал!

Понякога наистина мразя мъжете.

— Искаш ли да си отидеш?

Поклащам отрицателно глава и пускам чантата на пода.

— Не. Искам само да започнем този ден отначало!

— Съжалявам, съжалявам — шепне той и ме приласкава в обятията си, полюшва ме нежно и ме целува по косата. След известно време ме отвежда до леглото и покрива двама ни с одеялото.

— Затвори очи — мърмори той с хипнотичен глас. — След няколко минути будилникът ще иззвъни и ти няма да си спомняш нищо от последните няколко часа. Ще изпиташ усещане за лекота, спокойствие и вътрешен мир. Приятелят ти вече няма да е пълен идиот, ваканцията ти ще започне със смях и песни, а чувството ти за хумор ще бъде напълно възстановено. Дзъъъъъъннннннннннннннн!

— Окей, окей — избухвам в смях аз и се измъквам изпод одеялото, зажадняла за глътка кислород. Заставам на колене и го възсядам.

— Извинявай — повтаря той. Вече изглежда в нормално състояние. Отново е моят Джак.

— И ти извинявай.

— Приятели ли сме?

— Приятели! — отвръщам аз и повдигам тениската му. Пропълзявам заднишком и се навеждам да го целуна по опънатата кожа на стомаха. Усещам как мускулите му се напрягат. Вдишвам топлото ухание на тялото му и ме залива облекчение.

— Какво е това? — питам аз, забелязвайки червеникав белег близо до колана му.

— Кое? — надига се припряно той и с ужасена физиономия се привежда, за да види белега.

— Спокойно! — присмивам се на суетността му аз. — Не те загрозява чак толкова. Сигурно си се претрил от носене на чантите.

Бутвам го обратно в легнало положение и целувам белега. Джак се напряга, вдигам поглед към него и виждам, че се е втренчил в тавана.

— И ти ли си мислиш това, което и аз си мисля? — питам го аз.

— Не знам. Какво си мислиш?

— Че това е най-отвратителната хотелска стая, в която съм отсядала.

— Не, не си мислех това.

— А какво?

Джак се изправя и спуска крака на пода.

— Храна. Умирам от глад.

Хипнотизаторските му умения очевидно си ги бива. След една обилна закуска доброто ни настроение се възстановява напълно. Той обявява ваканционната ни политика — максимум забавления, минимум стоене в хотела. Първоначално съм изпълнена с неохота и го умолявам да сменим хотела. На Острова на мечтите щяхме да прекарваме всеки следобед в леглото, отдадени на ленив секс под освежителния полъх на климатика. После щяхме са отпиваме мартини на терасата, а пред нас щеше да се шири морето, позлатявано от диска на залязващото слънце. Но Джак не знае нищо за Острова на мечтите. Не ще и да чуе за преместване. Изобщо не знам какво му става, но той не ще и да чуе нито дума от това, което му казвам.

— Майната му на хотела! — отсича той. — Знам, че е примитивен, но в това е смисълът. Тъкмо няма да се свираме в стаята. Хайде да се отдадем на приключения и изследване на острова. Толкова забавно ще е.

— Но…

— О, не! Моля те не ми казвай, че си от онези момичета, които умират да прекарват всеки ден на плажа, четейки тъпи любовни романи. Кажи ми, че не си толкова задръстена!

— Аз…

— Значи тогава всичко е наред. Ще си наемем мотопед, ще обикаляме острова и ще видим всичко, което си заслужава да бъде видяно. Все пак това е Гърция. Люлката на изкуството. Митове, легенди, храмове и така нататък — размахва той ръце и ми се ухилва маниакално.

— Ама, Джак…

— И не трябва да се притесняваш за това, че аз ще карам. Защото знам, че понякога безопасността е голям проблем. Но аз ти обещавам, че много ще внимавам.

— Аз не…

— Чудесно тогава. Хайде да вървим — става той и ми протяга ръка.

Поглеждам го въпросително.

— Добре ли си?

— Абсолютно. Никога не съм бил по-добре. Нямам търпение да започваме.

Той ме грабва за ръката и пръстите ми автоматично се сплитат с неговите. Джак притваря очи и целува дланта ми.

— Ще видиш, това ще е най-хубавата ваканция в живота ти. Обещавам.

След известно време устата му спира да мели така ентусиазирано, но аз напълно съзнавам, че нещо в него е различно. Не че се държи странно с мен, напротив, не би могъл да е по-нежен и внимателен, но в продължение на цели три дни не правим никакъв секс. Отнася се към мен като към приятелче в игрите. Може би това се дължи на факта, че всяка вечер се прибираме в стаята скапани от умора. Единичните легла и слънчевите изгаряния също не стимулират либидото. Но все още ме гризе съмнение, че Джак не ми вярва за Нейтън.

Решавам да не повдигам въпроса. Джак е мъж и доколкото го познавам, само въпрос на време е хормоните да вземат надмощие в душевните борби, които го измъчват. Освен това подобни периоди на сексуално въздържание си имат и своите плюсове. Защото с Джак разговаряме. Наистина разговаряме. И се забавляваме. Времето, което иначе щеше да бъде запълнено със секс, сега е посветено на проучвания. Не само на острова, с ароматните му маслинови горички и прашни пътеки, но и на нас двамата. Джак може да не ми дава тялото си, но ми подарява нещо много по-ценно. Информация. Над халбите с бира в малките таверни, на които се натъкваме, той ми разказва идеите си за изкуството, за картините, които иска да нарисува и колко мрази да прави неща по поръчка за пари, които да го държат финансово на повърхността. Всяка вечер, когато се прибираме в хотела и се строполяваме на леглата си, откривам, че се влюбвам в него все повече и повече.

Но на четвъртия ден всичко се променя. Защото търсенията ни за идеалния плаж приключват, увенчани с успех. От крайбрежния път забелязваме едно прикътано заливче и в продължение на цял час се чудим как да се доберем до него. Накрая зарязваме мотопеда и се спускаме направо през камънаците, докато накрая стигаме до грубо издълбани в скалата стъпала.

Когато стигаме долу, направо ми секва дъхът.

Островът на мечтите пасти да яде. Попаднали сме в истинско райско кътче.

За секунди смъкваме дрехите и се гоним към вълните. Водата е тюркоазносиня и толкова прозрачна, че виждам пръстите на краката си. Джак се гмурва и излиза под мен, обгръщайки ме с ръце. За първи път от няколко дни телата ни влизат в толкова интимен контакт. Обвивам крака около кръста му и се усмихвам.

— Това е невероятно — въздъхвам аз и хвърлям поглед към пустия плаж.

— Ти си невероятна — отвръща той.

Прокарвам пръсти през мокрите му кичури и го целувам нежно по устните. Не издържам повече. Това въздържание ме убива. Пък и е опасно. Сигурна съм, че човек може да се повреди, ако непрекъснато се чувства толкова възбуден и неудовлетворен.

— Ела с мен — прошепвам аз и го дръпвам.

— Къде отиваме? — пита Джак.

Гледала съм „Десет“. Гледала съм „Синята лагуна“. Изпълнена съм с решимост да правя секс в плиткото. Дори ако това значи, че трябва да извърша изнасилване.

Но не ми се налага. Когато започваме да се целуваме, а вълните лекичко галят телата ни, усещам, че у Джак настъпва внезапна промяна. Сякаш цялата страст, която е задържал у себе си през последните няколко дни, сега избликва в мощна струя. Не знам точно колко пъти сме правили секс, откакто сме заедно, този път надминава всичко преживяно.

Джак прави любов с мен. Може да е твърде горещо, а пясъкът да боцка, но когато свършваме заедно, целият свят сякаш спира, за да запулсира в невероятно цветно изживяване.

Това е най-страхотното сексуално изживяване в живота ми.

— Уау — простенва той, когато сърцата ни най-после спират бясното си препускане. Целува ме по клепачите, носа и страните, сякаш съм най-ценното му притежание на света. Докосвам го по лицето и той най-после отваря очи. Погледът му инжектира във вените ми мощна струя адреналин.

Джак отмята косата от лицето ми и ме поглежда така, сякаш всеки миг ще се разплаче.

— Ейми, аз те… — започва той, но аз се усмихвам и поставям пръст на устните му.

— Шшшт.

Защото не е нужно да го произнася на глас. Аз знам.

Следващите няколко дни преминават в блажена омая на нашия райски плаж. Един ден се прибираме в стаята на залез-слънце и Джак ме масажира, втривайки балсам по цялото ми тяло. Чувствам се толкова отпусната и отпочинала, че неусетно се унасям в сън.

Събужда ме тихичко драскане.

— Не мърдай! — заповядва Джак.

Цялото ми тяло се напряга.

— Моля те, кажи ми, че не е паяк.

— Не — изсмива се той. — Лежи, без да мърдаш. Почти свърших.

— Какво си свършил?

— Почакай и ще видиш.

Странният шум продължава още малко, след което чувам, че Джак се приближава и сяда до мен на леглото.

— Сега може ли да мърдам?

— Аха — отвръща той и аз се претъркулвам с лице към него.

— Ето — подава ми Джак лист хартия.

Плъзгам поглед по скицата с молив, която ми е направил, докато съм спала. Много е хубава.

— Харесва ли ти? — пита той.

Протягам се и го целувам.

— Невероятна е. Колко време ти отне?

— Не знам. Спиш от около половин час.

Поглеждам пак скицата. Наистина ли изглеждам толкова щастлива, докато спя.

Джак наблюдава внимателно изражението ми.

— Не съм предал и наполовина колко си красива — протяга ръка той и ме погалва по страната.

През съзнанието ми проблясва мисълта за сеансите със Сали и не мога да не се запитам дали се е държал по същия начин и с нея.

— Басирам се, че го казваш на всичките си модели — закачам го аз, но не успявам да прикрия горчивината в гласа си.

— Няма други. Вече не. Само ти.

Оставям рисунката на нощното шкафче, привличам го към себе си и двамата лягаме, притиснати един до друг. Вярвам му. Напълно. Вярвам, че е мой, и вдишвайки топлото ухание на кожата му, знам, че никога не съм била толкова щастлива. Целуваме се и аз си играя с косата му.

— Благодаря — прошепвам аз. — Хайде, ставай, да те водя на вечеря.

Джак ми се усмихва и присяда на ръба на леглото. Наблюдавам го как си облича ризата. Взимам рисунката. Не мога да реша дали да целуна нея или него, защото и двете са ми толкова скъпи.

Една седмица ваканция никога не стига. Всеки го знае. Но аз си го спомням чак когато идва петъкът. Тъкмо започнах наистина да отпочивам и да почернявам, а трябва да си тръгваме. Не е честно.

Последната вечер се нагласяваме и отиваме на вечеря в любимата ни таверна.

— Стига си се цупила — дразни ме Джак, докато ми налива рецина.

— Не искам да се прибирам — проплаквам аз. Седим на терасата над залива. Единствената светлина струи само от трепкащата свещ на покритата с карирана покривка масичка и от луната, увиснала като фенер от кадифеното небе.

— Напротив, искаш — смее се той. — Имаш нова работа, която нямаш търпение да започнеш и страхотен тен, с който можеш да се фукаш пред колежките.

Сервитьорът идва да вземе поръчката ни и завързва дружелюбен разговор с нас. Пита ни как е била ваканцията, а ние му отговаряме — невероятна. А когато узнава, че си заминаваме утре, разочарованието му няма граници.

Оставаме сами, подпираме се на дървения парапет и съзерцаваме звездите, обсипали балдахина на нощта.

— Права си — въздъхва Джак накрая. — Хайде да останем тук завинаги.

— Видя ли — извръщам лице към него.

— Ще си намерим къщурка в планините. Можеш да посветиш времето си на отглеждане на брадавици и мустак — шегува се той. — А аз ще вая скулптури от козя тор.

— Ами ако си омръзнем един на друг.

— Е, ако стане така, винаги мога да прибегна до козите. За теб също не се притеснявам. Сигурен съм, че ще се намерят десетки млади и мускулести рибари, които с радост ще задоволяват нуждите ти.

— Чудно! Хайде да останем — навеждам се аз и го целувам.

— Не се надявай. Смятам да те държа под ключ, само за мен — прошепва Джак.

Вдигам ръката му и я долепям до страната си.

— Благодаря ти, че спази обещанието си.

— Кое точно?

— Да ми подариш най-хубавата ваканция в живота ми — целувам дланта му аз, а той докосва носа ми с пръст и се усмихва:

— Хей, не ми се разкисвай точно сега. Чака ни царско угощение.

Пресушаваме две гарафи с вино, преди да забележим, че вече преваля полунощ. Чувствам се претъпкана като една от вкусните сарми с лозов лист, които ядох толкова лакомо.

— Трябва да се връщаме — казва Джак накрая, когато сервитьорът ни носи сметката. Както обикновено, ние сме последните клиенти на заведението.

— Не искам.

— Какво говориш!?! Не може да пропуснем дискотеката на Фън Сън. Пък и искам да се пробвам на караокето.

— Не може да бъде! — избухвам в смях аз.

— Ама ти не знаеше ли? Пред теб стои Кралят на караокето.

— И какво ще пееш?

— „Летни нощи“, очевидно.

На път за града си тананикам тихичко, отпуснала глава на рамото на Джак. Залива ме усещане за щастие и пълно спокойствие, топлият бриз лекичко роши косите ми. Чак след известно време осъзнавам, че това не е пътят към хотела.

— Къде отиваме? — изправям се на седалката аз, докато Джак свива по една пътека край пътя.

— Ще видиш — отвръща той, спира мотопеда и бутва стъпенката му. После ме хваща за ръка и ме повежда нагоре през камънаците, докато стигаме до върха на скалата.

— Щеше ми се да го погледна за последен път — казва той.

Под нас, ограден като в рамка от две маслинови дръвчета, се простира нашият плаж. За първи път го виждам от този ъгъл. Замръзвам, хипнотизирана от луната и сребърния блясък на водата. Джак стои зад мен, обгърнал кръста ми с ръце. Поемам глътка от изпълнения с ухание на билки въздух. Край нас се разнася свирня на цикади.

Всичко е съвършено.

Най-накрая. Открих мястото и времето от мечтите си.

— Джак? — прошепвам аз.

— Хмм — прошепва той, заровил лице в косите ми.

— И ти ли чувстваш същото?

— Какво?

Усещам как сърцето ми затупква.

— Че всичко това е правилно. Че трябва да сме заедно. Че е сериозно.

Не мога да повярвам, че изричам нещо толкова важно, но наистина го мисля. По-силно от всичко, което съм му казвала досега.

Джак ме притиска още по-здраво и отпуска глава на рамото ми. Протягам се и го погалвам по главата, но той ме хваща за китката, за да ме спре. Обръщам се, за да го погледна. Лунната светлина озарява лицето му с приказен блясък. Знам, че всеки момент ще го каже. Това е по-хубаво от филмовите моменти, които изпълват главата ми. Коленете ми притреперват, докато чакам със стаен дъх.

— Хайде да тръгваме — казва той, без да ме поглежда в очите.

— Какво?

Джак пуска ръката ми, все още със сведени очи.

— Късно е. По-добре да се прибираме.

Сядам зад Джак на мотопеда, без дори да смея да се хвана за него.

Просто не проумявам. Защо? Ето това искам да знам.

Къде сбърках? Мислех, че всичко е страхотно. Нещата между нас вървят добре, сексът е невероятен, забавно ни е един с друг, но явно това не е достатъчно за него, за да ми каже, че ме обича.

Сигурно го притиснах твърде силно. Може би го плаши мисълта за обвързване. Вероятно не е готов. Или пък мисли, че аз не съм жената за него. Иска повече. Но как бих могла да му дам повече, когато вече съм дала всичко от себе си.

Така че, как да постъпя? Да го зарежа? Да продължа връзката ни, без да се опитвам да я задълбочавам? Да опитам да се променя?

Не мога да разбера как така стигнахме до тази критична точка. Възможно ли е всичко да е съвършено през едната минута и да рухне сред развалини в следващата? Объркана съм.

В главата ми е такава каша от въпроси, че не забелязвам как Джак постепенно увеличава скоростта.

— По-бавно! — изкрещявам аз, сграбчвайки го здраво през кръста, докато той се накланя за последния завой преди спускането към хотела. Влизаме в завоя, но ъгълът е прекалено остър. Усещам как тялото на Джак се напряга, докато натиска спирачките.

— Внимавай! — изкрещявам аз, но вече е прекалено късно.

Следващото нещо, което осъзнавам, е, че лежа на земята, просната по лице и с протегнати напред ръце. Лактите ме болят. Усещам боцкането на пясъка под себе си. Цари пълен мрак и тишина.

— Ейми! — чувам приглушения вопъл на Джак, но съм напълно дезориентирана. — Ейми, добре ли си?

Не мога да отговоря. Той коленичи до мен с ужасена гримаса.

— Сложи си ръцете около врата ми — шепне Джак и се опитва да ме повдигне. Криво-ляво се изправям на крака и чак тогава забелязвам, че той плаче и всъщност аз съм тази, която го подпира, за да не рухне.

— Джак — изграчвам. — Джак, добре ли си?

— Помислих си, че съм те убил — хълца той. — Помислих си, че съм те убил.

— Шшт — казвам аз и го сграбчвам за раменете, така че да ме погледне в лицето. — Виж, нищо ми няма.

Но той клати глава като обезумял и това започва да ме плаши.

— Джак, успокой се! Всичко е наред. Паднахме с мотора, но всичко е наред. Аз съм добре.

Той започва да се задъхва. Хваща се за косата и я дърпа като обезумял.

— Ти не разбираш. Трябва да ти кажа нещо. Гризе ме още откакто… откакто ме попита дали чувствам… същото. Дали… И аз исках да ти кажа… исках… но не можех.

Протягам ръка към него с облекчение. Всичко ще бъде наред. Той ме обича. Знаех си. Явно е било нужно нещо като катастрофа, за да му набие малко здрав разум в главата.

Той се отдръпва от мен и продължава да клати глава.

— Кажи ми! — настоявам аз.

Риданията продължават да го разтърсват неудържимо и аз се просълзявам съчувствено. Никога не съм го виждала толкова разстроен.

— Прецаках всичко!

— Не, не си — утешавам го аз. — Всичко е наред. Не бива да се боиш да го кажеш. Успокой се!

Но Джак се задъхва като уморено от плач дете.

— Маккълън. Сали Маккълън — задавя се той. — Момичето от картината… момичето от купона у Хлои.

След което млъква, останал без дъх, а сълзите чертаят вадички по лицето му. Изглежда така, сякаш всеки момент ще рухне, но въпреки това аз моментално се отдръпвам от него. Смайващо нещо са това инстинктите.

— Какво за нея? — питам, но вече знам всичко.

Джак подсмръква шумно.

— Случи се нещо. Миналия петък. Мислех, че си с Нейтън и звънях ли, звънях у вас, но теб те нямаше. Бях пиян. И тя дойде. Съжалявам… Ако знаеш колко съжалявам…

Но аз вече не чувам нищо. Всички парченца от пъзела си идват на местата — закъснението му на летището, странното му поведение, когато все пак се появи, нежеланието му да прави любов с мен, белегът на корема му…

Белегът от ухапване на корема му.

Усещам, че Джак се протяга към мен.

— Не беше по моя вина. Толкова исках да ти кажа…

Чак сега разбирам израза „да ти падне пердето“. Не успявам да чуя какво толкова е искал да ми каже, защото в следващия миг юмрукът ми се забива в лицето му.

Той изкряква от болка и се олюлява назад, но аз хуквам. Бягам така, сякаш животът ми зависи от това. Малко по-надолу по пътя откривам мотопеда, паднал настрани, но с още работещ двигател. Напрягам силите си до краен предел, за да го изправя и го възсядам точно в мига, в който Джак ме настига.

— Ейми! — извиква умолително той и се протяга да ме хване.

— Върви на майната си! — изкрещявам аз, нанасям му шут в чатала и отпрашвам.

А от всички инстинкти, този за самосъхранение е най-удивителният. Въпреки факта, че целият свят около мен е в развалини, аз успявам да се добера до Вила Стефано цяла и невредима и спокойно паркирам мотопеда. Васос, собственикът на бара, е подпалил здраво караокето и всички изглеждат в супернастроение. Майката на Дарън изнася ужасяваща кавър версия на „Карма Хамелеон“, увлечена в бесен кан-кан с един от събратята си по съдба. Никой не ме забелязва, когато прекосявам бара и тръгвам нагоре по стълбите. Че и защо? Външно изглеждам съвсем нормална.

Но веднъж щом се добирам до стаята, губя контрол. Първо избухвам в плач, но след това направо побеснявам. Изхвърлям дрехите на Джак през прозореца и крещя, псувам и ругая, докато оставам без дъх.

Още като се срещнахме на летището, бе очевидно, че нещо не е наред. Трябваше да разбера.

Но как е могъл?!?

Как е могъл да ми причини подобно нещо?!?

Просвам се на леглото и слагам ръце на гърдите си. Пронизва ме невероятна болка. Може би сърцето ми наистина е разбито.

След известно време риданията ми утихват и какофонията от караокето отново взима превес. Но единственото, за което мога да мисля, е:

Как?

Какво?

Къде?

Защо?

Кога?

Не знам колко точно време лежа така в мрака и измислям отговори на всички тези въпроси, но в един момент осъзнавам, че на вратата се тропа.

— Ейми. Пусни ме да вляза.

Джак.

Стисвам плътно очи.

— Няма да си тръгна. Трябва да ме пуснеш — настоява той и тропането се усилва.

Затискам уши с длани.

— Хайде! — още по-силно. — Трябва да поговорим. Знам, че си вътре.

— Махай се — изплаквам аз. Иска ми се да умра. Свивам се на топка на леглото. Не искам да ме види в това състояние.

— Ейми, моля те! — тропа все по-силно Джак.

Но аз не му обръщам внимание, обзета от внезапен копнеж по дома. Ще ми се да съм си вкъщи, в моето собствено легло, на сигурно място. Но преди всичко ми се ще да не бях толкова глупава, че да се забърквам с Джак. Да бях проявила повечко разум, преди да му се доверя. Да не се бях оставила тъй уязвима. Иска ми се да съм някой друг, някъде другаде, на друго място и в друго време.

След известно време, не знам колко, осъзнавам, че тропането е престанало.

Знам, че Джак не си е отишъл. Знам, че е там. Виждам го. Именно в това е проблемът. Образът му изпълва съзнанието ми. Виждам го как ме целува. Как ме гледа под лунните лъчи. Как се смее с разрошена от вятъра коса.

Но го виждам и със Сали.

Открехвам лекичко вратата. Джак седи на стъпалата, подпрял глава с ръце. Когато вдига поглед към мен, виждам, че лицето му е изподрано, а очите — кървясали.

— Какво искаш да кажеш с това „Случи се нещо“?

Той ме поглежда неразбиращо.

— Кажи ми! Какво точно се случи?

Джак не помръдва, а само прошепва, почти нечуто:

— Не съм я чукал.

Цялата се разтрепервам.

— А какво направи?

— Нищо не съм направил. Тя. Всичко е заради нея.

— КАЖИ МИ!

Той отново заравя глава в ръцете си.

— Бях заспал. Когато се събудих, тя ми правеше свирка. Кълна се, това е всичко, което се случи.

— О, горкият той! Само свирка му направили — изкрещявам аз.

— Не беше така! — изправя се Джак.

— Ами кажи ми де! Как беше? Обясни ми как точно се стигна дотам, че Сали бе е твоето легло и ти смучеше оная работа!

Той остава безмълвен. Поглеждам го с онова отвращение, което пазя само за преливаща канализация.

Защото сега го виждам. Виждам лицето му, сгърчено от удоволствие. Удоволствие, което му доставя някой друг.

— Не искам да те виждам повече! — изхлипвам аз.

Затръшвам вратата, завъртам ключа и се просвам на леглото. Джак започва да тропа по вратата, но аз покривам глава с възглавницата. Той крещи името ми толкова силно, че шумът прекъсва дискотеката на Фън Сън. Някой му извиква да млъкне.

След което настава тишина. Не знам дали са го отвели някъде, или е още пред вратата. Не ми пука.

Мушвам слушалките на уокмена в ушите си и натискам бутона, увеличавайки звука така, че музиката да заглуши какофонията на мислите ми. Но в ушите ми гръмва песента на Битълс „Заедно“.

Типично.

9
Джак

Зарязан

— Тя те… какво! — пита смаяно Мат, вторачен в изподраното ми лице.

— Заряза ме — повтарям аз и после, за всеки случай, ако този израз му е непознат, добавям: — Би ми шута, пусна ме да паса, тегли ми една майна.

Чувствам се като абсолютен боклук. Аз съм абсолютен боклук. Ако в този момент някоя хлебарка влезеше в дневната на Мат, изобщо не се съмнявам, че щеше да се втурне към моя милост с радостни възгласи и веднъж добрала се до мен, щеше да обяви, че най-после си е у дома.

Но Мат изпитва някои затруднения да смели информацията. Той се строполява на кушетката до мен и въздъхва тежко:

— Но това е невъзможно.

Това изявление, комбинирано със смаяното му изражение, ми напомня за миг за капитан Кърк, сблъскал се с някакъв необясним извънземен феномен на борда на космическия кораб „Ентърпрайз“. И не мога да кажа, че не разбирам реакцията му. Случилото се наистина е нелогично и противоречи на всички житейски закони.

Страшно ми се иска да изразя съгласие с Мат по този въпрос. С огромно удоволствие бих седял до него на кушетката и бих го уверявал, че наистина е невъзможно готино момиче като Ейми да зареже също толкова печено момче като мен. Бих му казал, че щом това е толкова чудовищно нелепо и невъзможно, значи сигурно изживявам някаква халюцинация, но скоро ще се съвзема и ще установя, че всичко в реалния свят е наред. Но способността да отричам истината никога не е била сред силните ми черти и затова просто отвръщам:

— Случват се такива работи.

Защото е точно така.

Аз знам.

— Но всичко между вас вървеше толкова добре — почти се оплаква Мат.

— Вървеше. Минало време.

Той ме гледа втренчено няколко секунди.

— Е?

— Какво „е“?

— Е, кой на кого извъртя номер?

— Какво…?

— Един от двама ви е направил мръсотия на другия — изтъква логично той. — Затова се разделят хората. В повечето случаи.

— Това не е вярно — протестирам аз. — Хората се разделят по стотици различни причини.

Мат ме чака да се поясня, затова аз се впускам в разпалени обяснения:

— Възможно е например единият да хърка, а другият да не може да го понася. Или пък да са от различни футболни отбори. Не знам… какви ли не причини има. Може да няма какво вече да си кажат.

— Значи си ти — заключава той.

Няма смисъл да се опитвам да го разубеждавам, Мат ме познава твърде добре. Освен това имам нужда от кошче за душевни отпадъци. Нуждая се от някой, който да ми каже, че още не трябва да забивам пироните върху ковчега с жалките остатъци от любовния ми живот.

— Да.

— Така си и мислех. Искаш ли да ми разкажеш?

Така и правя. Осветлявам го по цялата история, стъпка по стъпка. Започвам с това как с Ейми разкрихме един пред друг миналото си и колко добре съм се почувствал, че вече между нас няма тайни. Превеждам го през купона у Макс, пристъпа ми на ревност, ултиматума и позицията на Ейми по този въпрос. Описвам „Черния петък“ със срещата на Ейми и моята параноя. Спирам се с подробности на посещението на Маккълън по-късно същата вечер и събуждането, което ми устрои на следващата сутрин. Разказвам му как посочих на Маккълън вратата и й казах, че не искам да я виждам повече. И накрая му сервирам ваканцията, катастрофата с мотопеда и бурната обмяна на мнения след нея.

С това приключвам отчета и първата реакция на Мат гласи следното:

— Тоя Нейтън ми звучи като пълен задник.

Оценявам това, че се опитва да ме развесели. Не е негова вината, че не успява. Въпреки това, повече по навик, отколкото подтикван от неугасима омраза, аз кимвам в знак на съгласие и си отбелязвам наум да добавя хората, които си бъркат в носа към списъка от неща, по-приятни от Нейтън.

Второто, което казва Мат, с оглед липсата на реакция от моя страна спрямо първата му забележка, е:

— Защо трябваше да казваш на Ейми за С.М.?

Този въпрос никак не ме изненадва. Защото именно него първо си зададох непосредствено след катастрофата и продължих да си го задавам през кратката, но изненадващо неприятна интерлюдия между момента, в който Ейми ми заби онова кроше в лицето, и момента, в който ме изрита по топките. Задавам си го и сега.

В края на краищата изобщо нямаше нужда да й казвам. Естествено, през цялото време се притеснявах, че може да го научи по някакъв заобиколен начин. Например ще ме чуе да говоря насън. Или Маккълън ще се раздрънка. Или пък, в повратен момент от живота си ще се присъединя към някоя религиозна секта, която ще изиска от мен да призная всичко на всеки, когото някога съм лъгал. Но, честно казано, подобно развитие на нещата е малко вероятно. Като теглим чертата, нещата стоят по следния начин — ако си бях държал езика зад зъбите, всичко щеше да ми се размине.

Така, както ми се бе разминавало през целия живот.

Последиците от подобна линия на поведение щяха да са изключително благотворни. Първо, нямаше да има катастрофа с мотопед. Нито пък злощастно завръщане със самолет, по време на което тя решително отказва да ми проговори. Вместо това щеше да има романтика и двама влюбени, на върха на скалата, ръка за ръка, съзерцаващи озарения от лунните лъчи бряг. И не кой да е бряг. Нашия бряг, в смисъл мястото, където правихме любов. Тя, аз и морето. Поезия, по дяволите.

Но, о, не, не Джак Роситър. Джак Роситър имаше други планове. Като например, да не й отговори там, на върха на скалата, когато тя го попита дали чувства същото. Въпреки че отговорът му щеше да е да. За първи път от години насам. Макар че, пак за първи път от години насам, той се чувстваше сякаш се е сбъднала отколешна негова мечта. Проблемът бе, че всичко е твърде хубаво, за да бъде истина. Защото то наистина бе твърде хубаво, за да бъде истина.

— Искреност — отвръщам на Мат. — Исках да бъда искрен с нея.

— Искреност? — поглежда ме той, сякаш току-що съм пръднал.

— Да, искреност. Нали се сещаш, да говориш само истината.

— Знам какво значи искреност, Джак.

— Тогава какъв ти е проблемът?

— Проблемът ми е, че не разбирам какво общо има това с връзката между двама души.

— Че то е очевидно! — възкликвам аз с отчаяние, но той продължава да ме зяпа недоумяващо.

— Не и при моите връзки. Или при връзките на повечето хора.

За миг недоумението му преминава в подозрение:

— Нали не си ми чел оная книга — „Десет стъпки за намиране на подходящия партньор“?

— Какво да съм ти чел?

— Нищо — отвръща леко гузно той, става и отива до прозореца.

— Не исках да я лъжа — продължавам аз. — Не ми се стори правилно. Тя ми се довери и колкото по-дълго криех истината от нея, толкова по-лошо се чувствах.

Мат се обръща и ме поглежда с присвити очи:

— Какво, съвестта ли те гризеше? Всеки път като я погледнеше, усещаше как мисълта за изневярата се влива като отрова във вените ти? И всеки път, когато я целунеше или правеше любов с нея, имаше чувството, че й изневеряваш наново? Сякаш всяка интимност, която споделяхте, вече не значеше нищо, защото почиваше върху измама?

— Да — отвръщам аз с болезнена въздишка, защото Мат слага пръст в раната. — Точно така беше.

Залива ме вълна на облекчение, защото явно някой най-после ме разбира.

Но в следващия миг се оказва, че този някой не е Мат.

— С други думи, направил си го, за да се почувстваш по-добре. Нямаше ли да е по-добре да се пребориш с вината си сам и да научиш урока си никога вече да не го правиш? — пита той, като се отпуска обратно на кушетката и ме поглежда критично.

Нужни са ми няколко секунди да преглътна разочарованието си, че Мат и аз няма да подходим към проблема от позициите на неразрушимата мъжка дружба, но успявам някак си. Защото не съм ядосан на Мат, а на себе си.

Все пак реакцията му е съвсем нормална. Ако тръгнех да проведа светкавично проучване на общественото мнение пред къщата на Мат и зададях на хора със стабилни връзки следните въпроси:

1. Ако в пияно състояние се изчукате с абсолютно непозната, ще признаете ли на партньора си?

2. Ако се изчукате с някого и това ви накара да осъзнаете, че всъщност обичате настоящия си партньор, ще признаете ли на партньора си изневярата?

3. Ако имате възможност да изчукате някого и да ви се размине (и да, да, включително холивудски звезди), бихте ли го разочаровали, като му откажете?

Не се съмнявам, че отговорите и на трите въпроса щяха да бъдат „не, не и не!“ Все пак в наши дни малко хора признават изневерите си, нали? Е, казват на приятелите си, но не и партньора. Какъв е смисълът? Такъв просто няма, освен ако целта ви не е да скъсате.

Поне така мислех преди. Дори със Зои. Въпреки факта, че никога не й бях изневерявал, бях се зарекъл, че ако някога го направех, щях да запазя пълно мълчание по въпроса. Иначе щеше да е твърде болезнено и за двете страни. Но когато изпробвах същия подход и с Ейми, той просто не проработи. И оттук — брилянтното ми изпълнение на главната роля в класиката на гръцката кинематография — „Признанието на мотоциклетиста“. Искреността май ме прецака. Но също като Мат аз не съм склонен да приема стремежа по искреност сам по себе си. Прекалено просто е като обяснение. Естествено, искреността е нещо важно, но само като симптом за нещо друго. Искреността само върши мръсната работа. Поръчителят е някой друг. И не кой да е, ами Най-големият шеф. А когато работата опре до чувства, всеизвестно е кой е Най-големият шеф. Чудно ми е, че чак сега го разбирам.

Поглеждам Мат право в очите.

— Обичам я! — казвам му аз. — Признах й за Маккълън, защото я обичам.

Мат вдига ръка.

— Спри, друже!

— Какво?

— Знаеш какво. Думата дето започва с „о“. Току-що я каза — махва ми заканително с пръст той. — Каза я! Каза я! Знаеш, че я каза! Дори не се опитвай да отричаш.

— Няма.

— Няма ли? — врътва озадачено глава той.

— Казах я, защото наистина го мисля. Обичам я — вслушвам се аз в звука на думата, когато се отронва от устните ми. Хубав звук. Звук, който бих могъл да слушам отново и отново. — Аз, Джак Роситър, в добро умствено здраве…

— Въпрос на мнение — промърморва Мат.

— Заявявам, че обичам нея, Ейми Кросби.

Мат се вторачва в мен продължително и накрая заключава:

— Това обяснява всичко.

— Кое всичко?

— Това, че се държиш като пълен идиот.

В продължение на няколко минути се гледаме безмълвно, след което той въздъхва тежко:

— Май ще е най-добре да измислим как да те измъкнем от тая каша.

Бидейки адвокат, Мат подхожда към проблема като адвокат — излага фактите. След като се допитва до мен веднъж-дваж, той потъва в мълчание и на лицето му ляга маска на пълно съсредоточаване. Представям си как безмилостно логичният му мозък се задвижва и захапва проблема в лъскавите си, смазани до съвършенство зъбчати колела. Постепенно ме изпълва увереност. Ако някой може да намери пътя в този Минотавров лабиринт на лъжите, то това е само Мат.

— Случайно фелацио — обявява на висок глас накрая той, потърква брадичка и се намръщва. — Голяма издънка.

Това не е решението, на което се надявах и за което копнеех.

— Не, Мат — поправям го аз. — Издънка ще е да изгубя портфейла си. Издънка ще е да ме глобят за неправилно паркиране. Това си е абсолютна шибана катастрофа.

Той търпеливо чака гневът ми да утихне.

— Основният проблем — разсъждава на глас Мат — е дали си, или не си изневерил. Технически отговорът е да. Не можеш да отречеш, че ти е била направена свирка. Не можеш да отречеш, че върхът на езика й е докоснал върха на инструмента ти. Това води след себе си въпроса за мотива. Макар че в очите на закона незнанието не те оправдава, тук може да се спори, че в твоето полусъзнателно състояние ти изобщо не си предполагал, че гореспоменатият език може да принадлежи на някой друг, освен на възлюбената ти Ейми. Следователно фактът, че си извлякъл удоволствие от движенията на този език, по същество не представлява емоционална изневяра.

— Страхотно, друже! — прекъсвам го аз смутено. — Опитай се да кажеш това на Ейми. Просто объркана самоличност, миличка. Случва се непрекъснато. Няма за какво да се тревожиш. Да, Мат, просто страшно ще й хареса като обяснение.

Той ме поглежда изкосо.

— Знаеш ли, трябва да се научиш да канализираш тази агресия. Никак не е добре за теб.

— Какво?

— Поеми си дълбоко дъх.

— Какво?

— Отпусни се! Успокой се! Пусни се малко по течението.

Точно сега не съм в настроение за хипарски глупости, и то от устата на юрист от Сити, който не знае разликата между леща и сюнгер.

— Да се отпусна ли? — захапвам го аз. — Как по дяволите да се отпусна, като току-що бях зарязан.

Той ми дава няколко секунди да изпусна парата, след което казва:

— Слушай, приятелю, нищо не е толкова лошо, колкото изглежда.

— В какъв смисъл?

Мат стисва устни в замислена физиономия, след което предлага:

— Обективност. Трябва да подходиш към проблема обективно.

— Обективно ли? — просъсквам аз.

— Ами да, нали знаеш, все едно да застанеш на някой хълм и да погледнеш надолу към града. Той ще ти се стори съвсем различен, защото го гледаш от разстояние.

— Мат, искрено се съмнявам, че в дадената ситуация стоенето на някакъв шибан хълм ще ми помогне особено.

Той ме поглежда с отчаяние:

— Просто ме изслушай, става ли?

— Окей, слушам те.

Мат пали цигара и дръпва няколко пъти.

— Обективният подход към проблема е следният: любовта на живота ти вече не те иска. Открила е, че си си пъхал оная работа в чужда уста зад гърба й. В резултат на това, а и поради факта, че не си й признал моментално, сега тя те мисли за долно и гнусно нищожество, което заслужава да гори в адски огньове вовеки веков.

— Благодаря ти, Мат — казвам аз, но започват да ме изпълват съмнения в консултантските му юридически способности. — Защо просто не ми връчиш бръснача и не ходиш да ми напълниш ваната?

— Окей — признава той. — Майната й на обективността. Прав си, обективно погледнато, ти си свършен.

— Но все пак — прибавя след кратка пауза Мат, — нещата можеха да са и по-лоши.

За първи път от началото на разговора, той казва нещо смислено.

— Да — съгласявам се аз. — Можеше да съм в средата на Сахара без капка питейна вода. Можех да съм жив изяден от чудовищни ларви. Можех дори да съм вързан пред телевизора и принуден да изгледам всяка серия от „Дързост и красота“. По два пъти. Но като изключим всички тези вероятности, остават много малко по-лоши неща, които могат да ми се случат.

Маг целенасочено игнорира сарказма ми.

— Сериозно, друже. Нали си жив? Тя също. Къде-къде по-отвратителни неща са ни се случвали.

— Не, Мат — прекъсвам го аз. — Не вярвам. Не вярвам например, че подобно нещо би се случило на теб. Случвало ли ти се е? Е? Кажи! Поправи ме, ако греша, но не вярвам някога да си бил зарязван от жена, в която си влюбен.

— Така е.

— Чудесно, значи подобни неща не се случват на всички нас. Случват се само на някои хора. Това го признавам. С това нямам никакъв проблем.

— Тогава какъв ти е проблемът?

— Проблемът ми е, че не трябваше да се случва повече — обаждам се аз.

— И защо не?

Стискам главата си с две ръце.

— Защото й се доверих, Мат. Ето кое ме убива. Прекарах целия си живот, лъжейки жените, криейки неща от тях. Но не и нея. Доверих й се и й казах истината. Казах й истината, защото я обичам. И докъде ме докара това? До шут в задника, или ако трябва да сме точни, в топките. Тя дори не ми даде възможност да й обясня, ами направо ме заряза.

— Мислиш ли, че ако Ейми беше чула твоето обяснение на случилото се, нещата щяха да са по-различни.

— Ддда — промърморвам аз. — Мисля. Но какъв е смисълът? Звъня й цял ден, а тя дори не вдига.

Мат слага ръка на рамото ми.

— Може би просто се нуждае от малко време, за да се успокои. Дай й го. Повярвай ми — уверява ме той, — тя не може да те намрази завинаги. Нали знаеш какво казват старите хора — ако обичаш някого, пусни го на свобода. Ако се върне при теб — значи е твой завинаги. А ако не — значи никога не е бил.

Това е доста задълбочена мисъл като за Мат. Мога само да заключа, че единствено гений може да ме измъкне от тази каша.

Игра на изчакване

— Знам, че ме чуваш! — казвам аз. — Да, Ейми Кросби, на теб говоря!

Изчаквам няколко секунди за отговор, но такъв просто не идва. Въпреки това не се отказвам. Тук съм с точно определена мисия. Аз съм Терористът на любовта. А терористите на любовта не се отказват при първата спънка или признак за неподатливост. Ние сме всеотдайни и безстрашни. Предизвикателствата само ни амбицират, защото знаем, че те правят победата (а тя е неминуема), двойно по-сладка.

— Хубаво! — провиквам се аз. — Цупи се колкото си искаш. Аз няма да си отида. Чуваш ли, Ейми! Няма отърване от мен. Ще остана тук, докато слезеш и ми дадеш възможност да ти обясня.

Все още нищо.

Внезапно решимостта ми драматично прескача в патетичния регистър. Долепям устни до интеркома и шепна:

— Моля те, Ейми. Обичам те и това ме убива.

Изчаквам отново, но единственият отговор, който получавам, е мълчание.

Дъртакът на пейката от сенчестата страна на улицата ме поглежда с бялото на очите и отпива от бутилката уиски в скута си. По всичко личи, че не му е за първи път да става свидетел на подобни сцени. Но на мен не ми пука. Това, което казвам, е чистата истина — обичам я и не ми дреме кой ще ме чуе. Тя е момичето на живота ми! Тя е онази, която съм търсил цял живот.

Откакто снощи казах на Мат, че я обичам, само за нея си мисля — сякаш това, че обявих чувствата си на глас, ги направи по-истински за самия мен. Не, не ми пука кой знае. Всъщност искам целият свят да разбере, но най-вече Ейми.

Затова съм тук.

Неделя сутрин, малко след десет и тридесет, аз стоя на стъпалата пред блока й. Тук съм от девет часа, но с изключение на впиянчения дъртак, по улицата не се мярка жива душа. Освен това в двата й края са сложени знаци, че пътят е в ремонт, така че няма и коли. Над мен, за първи път от седмици и в пълна хармония с настроението ми, небето е оловносиво. Отдалечавам се на няколко стъпки от сградата и извивам врат, за да зърна последния етаж, където се намира апартаментът на Ейми.

Няма външни белези за агресивно настроение. Никакви струи врящо олио от амбразурите… пардон, прозорците. Никакви стрелци с опънати лъкове. Но и никакви симптоми за обмисляно примирие. Никаква бяла кърпичка, която да се вее на вятъра. Никаква ръчица, която да ми махва да се кача, нито пък плитка с коса, по която да се изкатеря до кулата, където е затворена любимата ми. Нито дори открехнат прозорец. Но това е окей. Сигурен съм, че тя е там. Подготвен съм да чакам. Ако Ейми иска да я поставя под обсада, може да е спокойна. Защото точно това смятам да направя. Ако иска доказателство, че я обичам, ето го. А ако не иска, е, кофти. Защото ще го получи така или иначе.

Връщам се до вратата и пак натискам бутона на интеркома. Той изпращява ядосано. Задържам пръст върху него и си представям как Ейми горе слуша звъненето. Сигурно я подлудява. Поне се надявам да е така. Знам, че е жестоко от моя страна, но не ми пука. Единственото нещо, което ме интересува в момента, е тя да ми даде възможност да й разкажа моята версия на историята. Все пак живеем в демократично общество. Не бива да изпращаш някого в затвора без съдебен процес. Справедливостта изисква тя да ме изслуша. Знам, че оплесках нещата. Но всеки прави грешки, нали? А аз се поучих от моята. Вече никога няма да позволя да се повтори ситуация като тази с Маккълън. Вече никога няма да лъжа или мамя Ейми. Единственото, от което се нуждая, е шанс — само един — да й кажа, че я обичам, че съм неин, че вече никога не искам да бъда с някоя друга. Никога.

Никакъв отговор.

Но аз съм по-добре подготвен да се справя със ситуацията от нея. Да вземем например храната. Какво ще яде тя? Познавам Ейми и мога да твърдя, че домакинските й инстинкти съвсем не са от силните й черти. Онези две кутии прясно мляко и тубичката хумус с изтекъл срок на годност в хладилника едва ли ще я поддържат в жизнеспособно състояние още дълго. Пък и нали започва нова работа. Няма да откаже да ходи само за да избегне сблъсъка с мен. Това е твърде важно за нея. Не, Ейми не може да се крие още дълго. Скоро ще се умори, ще ме пусне вътре или поне ще се съгласи да слезе, за да ме изслуша. Логиката диктува, че всички шансове са на моя страна. Особено като се има предвид колко съм подготвен. Като спец по обсадите аз съм се оборудвал с Комплекта за оцеляване и спасяване на закъсали връзки, а именно:

1. Дванадесет червени рози (леко поувехнали откакто ги взех, но въпреки това изпълнени с богат романтичен потенциал).

2. Храна — голям плик пилешки хапки, сникърс (стандартно армейско въоръжение) и два пакета печени фъстъци (богати на протеини).

3. Напитки — две кутии Токсошок (изотонична стимулираща течност с кофеин, таврин и гуарана) плюс една кутия Нутрошейк (с ягодов вкус).

4. Дрехи — джинси и РСиК-тениска (и двете на Мат), кубинки (идеални за пресечен терен).

5. Други — две кутии Марлборо, запалка Зипо.

Като изключим избора ми на облекло (вдигам поглед към свъсеното небе), съм изпълнен с увереност, че мога да издържа тук с часове, ако не и дни. С други думи, Ейми няма никакъв шанс да ми се измъкне, освен ако не направи стълба от чаршафите си и други домашни уреди и не избяга през капандурата на покрива. Независимо дали й се иска или не, аз ще отвоювам свободата на словото си.

С едно прощално „Аз съм още тук“ пускам бутона на интеркома и се пльосвам на стъпалата. Усещам как нещо ми капва на носа и забелязвам, че е заваляло. Сгушвам се под козирката на вратата, измъквам единия пакет с пилешки хапки от раницата и започвам да гриза без особено въодушевление, преди да ги зарежа и да запаля цигара. Надолу по улицата камбаната на църквата започва да бие, призовавайки вярващите на утринна служба.

Кажете една молитва и за мен.

Снощи изобщо не спах. Просто лежах, вторачен в Дебелото куче, и отброявах минутите. Едва ли е нужно да споменавам, че Ейми не ми позволи да мигна. Или по-скоро липсата й. Защото очевидно я нямаше при мен. А я нямаше, защото ме мрази. И мисли, че съм гнусно нищожество. И защо не? Ако бях на нейно място, щях да мисля същото. Реверсивна психология. Как щях да се почувствам, ако тя ми кажеше, че в пияно състояние е оставила някой мъж да я докосне с език по най-съкровените места, които считам за моя територия? Ядосан? Изпълнен с ревност? Отвратен? Да, всички заедно. Но най-вече — предаден. Само дето аз не съм предал Ейми. Не съм нагласил нещата така, че да й причиня болка. Просто оплесках всичко. Не че това ме накара да се почувствам по-добре. Не. Докато лежах в мрака, лишен от възможността дори да прегърна възглавницата си за утеха, защото тя все още смърди на Маккълън, се чувствах просто съсипан. Опустошен. Сякаш някой бе разрязал сърцето ми на две.

Даже членът ми беше на същото мнение. А това никак не му е присъщо. По принцип (като изключим инцидента с Ела Трент), в добро или зло, състоянието на члена ми е безупречно. Не съм вярвал, че е способен да ме разочарова така. Но ето го и него — сгушен между краката ми като омаломощено животинче, потънало в зимен сън. Ако можеше да говори, подозирам, че щяхме да проведем следния диалог:

Джак: Какво става, приятелю?

Член: Нищо не става, в това е цялата работа.

Джак: Коя работа?

Член: Именно.

Джак: Искаш ли да споделиш с мен?

Член: Нищо не искам. Освен да умра в мир.

Джак: Значи е заради Ейми.

Член: Е, едва ли ще е заради Маккълън, нали? Не и след онази жалка имитация на свирка, която ми направи.

Джак: Дори не мога да си я спомня. Толкова зле ли беше?

Член: Ще ти го кажа така, Джак — като за свирка, тая беше пълна скръб. Стоях си аз, навит за разбиващ мокър сън. Бях стегнат и надървен като за световно. Ти и аз, в изпълнена с пара сауна. Влиза Ейми, в ученическа униформа…

Джак: Ученическа униформа ли? Че аз дори не знам как изглежда ученическата й униформа.

Член: Млъквай, Джак, и не подценявай подсъзнателното.

Джак: Разбирам. И какво се случи след това?

Член: Появи се шибаната Маккълън. Нахлува с гръм и трясък, избутва Ейми от сцената и се заема за работа.

Джак: Не звучи толкова зле. Като за мокър сън, имам предвид.

Член: Да бе, да. Това показва колко разбираш. Чуй какво ще ти каже професионалистът — никак не е забавно да караш миникола, когато си свикнал на ролс-ройс. Но въпреки това аз се задържах на висота. Окей, казах си аз, ще се справим някак си. Но, не, о, не, тук трябваше да се намесиш ти. Не стига, че ми натресе друго момиче, ами и точно когато нещата започваха да клонят към хепиенд, ти ме измъкна. Измъкна ме, Джак! Ето това ме вбеси. Толкова е… аматьорско.

Джак: Съжалявам, Член. Вече никога няма да правя така. Не може ли пак да сме приятели като в добрите стари дни.

Член: Добрите стари дни? О, да, спомням си ги. Само ти, аз, шишенце бебешко олио и „Плейбой“. Да не пропуснем, разбира се, по някое чукане за една нощ, с което ме глезеше от време на време. Бързо потапяне в триизмерния рай само за да бъда върнат към грубата действителност на другия ден. Страхотни дни, какво говориш! Така че сигурно ще ме разбереш и ще ми простиш, че не подскачам нагоре-надолу от радост при перспективите, които са се ширнали пред нас.

Джак: Казах, че съжалявам.

Член: Знам, знам. Просто тя страшно ми липсва, Джаки. Пасваше ни страхотно, да знаеш.

За първи път се налага да призная, че този път членът ми се оказа по-умен от мен.

Замислих се за съвета на Мат — да дам на Ейми малко пространство. Пространството може и да беше крайната граница, но всичко това са глупости за мухльовци. Не искам да й давам пространство, а да споделя пространството й. А що се отнася до оная щуротия, че ако обичаш някого, трябва да го пуснеш на свобода, Мат може да си я завре някъде. Че защо ми е да правя подобно нещо? Окей, признавам, че като идея това не е толкова лошо и бих могъл да го понеса, но на чисто теоретично ниво. А може би дори на практическо — ако става въпрос за канарчета или опитомени тигри. Но тук говорим за Ейми. За жената, която тъкмо осъзнах, че обичам. И така както аз виждам нещата, щом ще я пускам на свобода, нека поне да й изясня фактите. Решението, което тя взе, бе едностранчиво. Мое задължение е да възстановя демокрацията. В полета й към свободата няма да има никакъв смисъл, ако не знае, че я искам обратно. Докъде щеше да ни доведе това? Ейми — волна, но бездомна птичка, а аз — сам у дома. Естествено, че не искам да я пускам на свобода. Напротив — искам да я спечеля обратно. Дори ако трябва да се бия за нея. Цели десет рунда. Мохамед Али.

Или, другата алтернатива, като стоя пред вратата й.

В дъжда.

Умиращ за сън и от студ.

Сгушвам се по близо до бетонната стена и затварям очи.

Когато ги отварям, минава три и петнайсет. Усещам устата си сякаш е пълна с лепило за тапети. Съдейки по съставките на пилешките хапки, които са научно изброени на пакета, мога да заключа, че това е само страничен ефект от тяхната консумация.

Изправям се на крака и се разтъпквам няколко минути, за да възстановя кръвообращението си. Вдигам поглед — небето се е прояснило. Обръщам се и пак натискам бутона на интеркома. И отново никакъв ефект. Хвърлям поглед по улицата. Нищо не се е променило. Дъртакът с бутилката още е там. Прегражденията също. Устните ми неусетно се разтягат в носталгична усмивка, защото си припомням една лятна ваканция, която прекарах с група строителни работници. Поставяхме телевизионни кабели, същото, което правеха и на тази улица. Изкопавахме улеи в пътя, полагахме в тях кабелите, заравяхме, възстановявахме асфалтовата настилка и после нанасяхме с боя пътната маркировка. Усмивката ми се разлива още по-широко, защото ми хрумва една страхотна идея.

— Окей, Ейми! — провиквам се аз в интеркома. — Искаш да играем грубо, така ли? Стой и гледай, тогава!

Прекосявам улицата с решителна крачка. Дъртакът на пейката пуска бутилката в скута си и ме поздравява, радостен, че жалкият му събрат по съдба най-после се е активизирал. Отвръщам на поздрава му, защото все пак ние, мъжете, трябва да се поддържаме. Каня се да направя нещо голямо, нещо, с което силният пол като цяло ще може да се идентифицира. Ще бъда романтичен. Ще бъда печен. Ще извърша нещо, което ще накара мъжете по целия свят да позеленеят от завист, че не им достига смелост да направят.

Не ми е нужно много време да разбия ключалката на машината за нанасяне на боя, паркирана до тротоара. Няколко добре премерени удара с железния лост, който намерих в палатката на работниците, са напълно достатъчни. Най-после на свобода! Валякоподобната машинка е моя! Натискам ръчките и я придвижвам един-два метра напред. Заредена е — ивицата бяла боя, която остава след нас, ме убеждава в това. Вдигам нагоре ръчката и придвижвам машината до средата на улицата. След което се захващам за работа — да напиша съобщението, което Ейми да прочете следващия път, когато надзърне през прозореца. През ума ми минават най-различни варианти, които последователно отхвърлям:

• Ейми и Джак (твърде пубертетско)

• Обичам те (твърде очевидно)

• Вземи ме обратно (твърде лигаво)

Вместо това се спирам на класиката — реплика, която би оставила дори Сирано дьо Бержерак без думи. Внимателно придвижвам машината по улицата, изписвайки буква след буква. Хич не е лесно, защото тя е направена да чертае прави линии. Трябва да я премествам и обръщам за всяка черта на всяка следваща буква. Но любовта ми дава неизчерпаеми сили. Ръцете и краката ми не знаят умора. И двадесет минути по-късно творбата е завършена. Точно навреме. Защото боята свършва точно на последната линия на последната буква. Но на кой му пука? Нали се чете. Какво повече бих могъл да искам?

Връщам машинката на мястото й. След това пресичам улицата откъм страната на блока на Ейми, за да огледам величавото си дело. Изглежда добре. Не, направо изглежда страхотно. Истинско изкуство — нищо, че сам го казвам. И не съм единственият впечатлен от постъпката си. Намирам втори ценител в лицето на дъртака. С ъгълчето на окото си забелязвам, че за първи път откакто съм тук, той напуска сигурното убежище на пейката си. Пристъпва няколко крачки напред и с леко въртеливо движение на главата от ляво на дясно, преценява творението ми. След което се устремява към мен като пчеличка към уханно цвете. Явно е съзрял красотата на делото ми и сега иска да ме поздрави. За да не изглежда сякаш се самоизтъквам, аз оставам неподвижен и слагам безстрастно изражение на лицето си. Публиката ме очаква.

— Браво, друже! — казва той, протягайки ръка. — Аз съм Клифърд.

— Здрасти, Клифърд — поемам аз ръката му и я разтърсвам. — Е, какво мислиш?

Клифърд се вторачва за миг в асфалта с очевидно вързан от възхищение език. Мога да го разбера и да му съчувствам, защото първият сблъсък с голямото изкуство не е никак лесен. Накрая той отваря уста, за да проговори и аз си позволявам за миг да изпитам порочна гордост. Как ли ще се изрази Клифърд? Как ще успее да облече в слова емоционалния прелом, който е преживял в резултат от прочитането на моите простички думи?

Ето как:

— Да не работиш в козметичен салон, синко?

Вторачвам се смаяно в него. След това се вторачвам в полупразната бутилка уиски в ръцете му. После отново се вторачвам в него. И накрая му се ухилвам широко, за да покажа, че споделям неговата перспектива на света, което абсолютно не е вярно.

— Козметичен салон ли? Не, Клифърд.

Той ме оглежда от глава до пети, след което прави ново предположение:

— Тогава солариум?

— Какво те навежда на тази мисъл?

— Онова, дето си написал ей там, синко. Изглежда като реклама, нали? — и той дръпва здрава глътка от бутилката си. — Тен и тъй нататък. Ако не е козметичен салон, ще е солариум, а?

— Тъй е — усмихвам се аз още по-широко, защото в критични моменти като този последното нещо, което му се иска на човек, е да се изгуби в лабиринта на един пропит с алкохол мозък.

— Точно тъй, синко! — кима той по посока на творението ми. — Даже на мен ми се приисква да се попека, като го чета.

Ето сега е моментът да разреша проблема, който започва да боде съзнанието ми.

— За какво по дяволите говориш?

Той ме поглежда така, сякаш съм откачен.

— Прочети го. Хайде, иди и прочети какво си написал.

Проследявам с поглед показалеца на Клифърд и правя каквото ми казва.

— Все още не разбирам — заключавам аз.

Клифърд поклаща глава:

— Трябва да е реклама. Нали? Иначе няма никакъв смисъл.

До този миг хранех съмнения, че дъртакът страда от мозъчно разстройство, причиняващо смущения в четенето. Но колкото повече се взирам в буквите по асфалта, толкова повече осъзнавам, че не съм прав. Ами е точно обратното. Не Клифърд страда от смущения в четенето, а аз. Или по-скоро аз страдам от смущения в писането. Защото, като прочитам за пореден път творението си, виждам следното: „ИСКАМ САМО ТЕН“.

Не „ИСКАМ САМО ТЕБ“. Не грандиозният жест, който замислях. Нищо смислено дори. Първата ми реакция е да избухна в смях. Не е възможно. Просто не е възможно да объркам цяла буква. Но втората ми реакция е да се задавя от ужас. Защото Клифърд е прав — това, което съм написал, прилича на реклама на козметичен салон. Втурвам се към сбърканата буква и започвам неистово да я трия с крак, но напразно. Опитвам пак, но всичките ми усилия не оставят дори следа върху гладкото й, снежнобяло съвършенство. Смъквам се на колене започвам да я трия с ръце, но все така безрезултатно. А и в машината вече няма боя. Дори не мога да я задраскам.

Оставам като вцепенен няколко минути и се опитвам да осъзная размерите на невероятната издънка, която току-що сътворих. След това се обръщам към Клифърд и го питам:

— Нещо против да си пийна.

И без да му дам шанс да отговори, аз грабвам бутилката с уиски от ръката му и я пресушавам.

Край на програмата

Понеделникът отминава в мъглата на умственото и физическо изтощение от събитията през уикенда. Прекарвам по-голямата част от времето си в леглото, като или дремя, или се взирам в тавана и слушам музика. Не се бръсна. Не се мия. Не си сменям дрехите. Опитвам се да не мисля за нищо. Вместо това си вегетирам кротко и, като изключим това, че от време на време посещавам тоалетната, оставям зад себе си всички белези на цивилизацията. Мат е в командировка и така контактите ми с външния свят са сведени до нула. Но не ми пука. Искам само дните да отминават бързо, за да изградят буфер между мен и Ейми, защото това е единственият начин болката, която ме разкъсва, да стихне постепенно.

Във вторник следобед стомахът ми ме принуждава да изплувам от това напреднало състояние на нихилизъм. Протягам се за телефона и си поръчвам пица. Докато я дъвча замислено, ми хрумва, че може би подходът ми към ситуацията е напълно погрешен. Патетичните страдания няма да ме доведат до никъде. И това, че творението ми пред дома на Ейми се превърна в пародия, не значи, че ако измисля друг план, и той ще се провали по подобен начин. Бях толкова близо до успеха, за бога! Само на една буква. Ето това трябва да ме крепи. Не колко тъпо съм се провалил, а колко близо съм бил до успеха. Сега имам нужда само от нов план. Нова гледна точка. Взимам бутилка водка от дневната и се оттеглям в покоите си, за да се отдам на размисъл.

Вторник вечер аз все още съм в спалнята. Или творческото си убежище, както я наричам сега. Вече имам план. Толкова е прост, че не мога да повярвам как не ми е хрумнал по-рано. Особено пък като ми е бил пред очите през цялото време.

Китарата.

Ето я там, сгушена в ъгъла до гардероба, недокосвана откакто ходих на уроци миналото лято. Песен. Ама разбира се. Песен, с която да й направя серенада. Какъв по-добър начин да й покажа, че я обичам. И нещата потръгват добре. Много по-добре отколкото мога да се надявам. Отначало ми е малко трудно с текста, но скоро думите оживяват. А мелодията е страхотна, особено като се има предвид, че знам само три акорда. Всичко е направо съвършено. Запалил съм ароматни пръчици, от стереото се лее Елвис за вдъхновение, а кърпата около главата ми е а ла Спрингстийн. С това направо убивам вожда.

Към единайсет съм готов за първо изпълнение. Премествам полупразната бутилка водка на безопасно място, мятам китарата на рамо и обявявам от вратата:

— А сега, на живо от Уембли, ви представяме единствения и неповторимия Джа-а-аки Роситър!

Пристъпвам напето през стаята и се покатервам на леглото — моята сцена.

— Това е една песен — докарвам аз най-добрия си южняшки акцент — за една малка дама. Малка дама на име Ейми. Малка дама, която обичам страшно много.

Отривам чело с ръка и обявявам:

— Песента се казва: „Не мисли, че мога да живея без теб“.

Прозвъняват първите акорди и гласът ми излита на свобода:

„Не мисли, че мога да живея без теб.

Без теб, момиче, животът ми не струва.

Липсваш ми, обичам те.

Сърцето ми се скъса като струна.“

Следва припев, който ще се изпълнява заедно с трио беквокали — момичета с кръшни снаги, стегнати в каубойски костюми:

„Не мисли, че може да живее без теб.

Без теб, момиче, животът му не струва.

Откакто ти си отиде.

Сърцето му плаче като струна.

Върни се при твоя Джак.

Отвори сърцето си за него пак.“

Минаваме на втория куплет и вече наистина се разгорещявам:

„Не мисли, че мога да живея без теб.

Нося се по вълните и не виждам бряг.

О, моля те, моля те, спаси ме.

Спаси ме от студените води на самотата.

Отвори сърцето си за мене пак.“

Време е за втория припев, но за моя изненада, беквокалистките мълчат. Вместо тях чувам един разгневен глас:

— Какво, по дяволите си, мислиш, че правиш?

На вратата стои Мат, а на лицето му е изписано пълно смайване.

— Пея — отвръщам лаконично аз. — На теб на какво ти прилича?

Той обмисля въпроса ми няколко секунди, след което отговаря:

— На човек, който го грози сериозна опасност да бъде прибран между тапицирани стени.

— Всеки си има право на мнение.

Мат бавно оглежда стаята:

— По всичко личи, че тя не те е взела обратно.

— Правилно.

— Тогава приеми фактите, Джак — щом не го е направила досега, няма и да го направи — поклаща глава той. — Всичко свърши. Примири се.

— Нищо не е свършило.

— Всичко свършва утре.

— Какво?

— Утре — информира ме той. — Всичко свършва утре. Никакви страдания повече. Никакви самоубийствени настроения.

Хвърля поглед на бутилката, преди да се вторачи в мен с презрение.

— Никакво пиене. Край, разбираш ли?!?

Запазвам мълчание.

— По-добре да ми повярваш, братле — предупреждава ме той, — защото ще се погрижа да стане точно така.

С тези последни думи той излиза и затръшва вратата зад себе си. Зяпам я тъпо в продължение на няколко секунди, преди да вдигна китарата и да подхвана оттам, докъдето бях стигнал.

Не знам в колко часа съм се трупясал, но се събуждам от промушванията на нажежените шишове на масивен махмурлук и гласа на Мат.

— „Рейдиохед“… Ник Кейв… Боб Дилън… Лу Рийдс… Ленард Коен… Виждам ли някъде „Смърфовете“? Не. Виждам ли „Компилацията от Коледни песни на хора на момчетата от Сейнт Джордж“? Не.

Отварям предпазливо едното си око и забелязвам, че стаята тъне в светлина. Мат е седнал на пода и разглежда дисковете, които слушах през последните няколко дни.

— Следователно пред себе си имаме всички доказателства за един музикален пир на самосъжалението.

Той плясва шумно с ръце и обявява:

— Е, край на това. Сега ставай!

Отварям и другото си око и се втренчвам в Дебелото куче. Сряда сутрин, осем часа. Простенвам и заравям глава под юргана.

— Сериозно ти говоря — продължава Мат, хваща юргана и го смъква от сгърчените ми остатъци. — Още снощи ти казах — всичко приключва. Сега.

Успявам да реагирам немощно, като сграбчвам ъгъла на юргана и се опитвам да го придърпам обратно. Но Мат печели състезанието по теглене.

— Върви на майната си! — казвам му аз и мушвам глава под възглавницата.

— Колко мило!

В продължение на няколко секунди цари тишина, след което Мат продължава:

— Два са начините да го направим — лесният и трудният. Или ставаш сам, по собствена воля, или аз ще те принудя да станеш.

Той явно чака отговор, но такъв не следва.

— Добре, значи избираш трудния начин. Твоя воля.

Чувам как излиза от стаята и ме пролазва необяснимо чувство на безпокойство. Знам какъв става Мат, когато си науми нещо. Прави го и го прави ефективно. Но после си позволявам да се отпусна. По никакъв начин не може да ме накара да се помръдна, освен ако не опре пистолет в челото ми. А Мат не би го направил. Той е адвокат. Има какво да губи. Забрави! Просто блъфира. След това си спомням белега на веждата си от онзи случай, когато ме простреля с въздушен пистолет. Но съм лишен от възможността да размисля сериозно по този въпрос.

Водата, която се излива върху мен, не е просто ледена, но и изобилна. Щях да изпищя, ако шокът от допира с противната течност не е изкарал въздуха от дробовете ми.

— Ти, мръсна гад! — изкрещявам аз. — Целият съм вир-вода.

— Едно не съвсем неочаквано състояние — отбелязва спокойно Мат, поклащайки в ръка празната пластмасова кофа.

Сядам в леглото и се отръсквам като куче. Тениската и джинсите, които не съм свалял от неделя насам, са напълно прогизнали.

— Сигурно ти се вижда много смешно — поглеждам го вбесено аз.

— Кафе? — кима той към чашата върху нощното ми шкафче.

Протягам се неохотно и отпивам едва глътка.

— Ето, сега щастлив ли си?

— Тук не става въпрос за моето щастие — отбелязва Мат и изчаква мълчаливо да си изпия кафето, след което нарежда:

— А сега ставай!

— Какво?

— Просто го направи, Джак! — поглежда ме с присвити очи той. — Хайде, нямам цял ден на разположение. След един час трябва да съм на работа.

Примирявам се с факта, че той няма да спре, докато не постигне своето и се изправям на крака.

— Погледни се сега.

Улавям отражението си в огледалото зад него. Трябва да призная, че никак не съм приятна гледка. Яката на тениската ми е посивяла от мръсотия. Ноктите ми са черни, все едно съм копал с голи ръце. А на челото ми се е циментирало нещо, което при второ разглеждане идентифицирам като парче шунка от снощната пица. Но най-много ме стряскат очите ми. Изглеждат така, сякаш някое дете е взело червена химикалка и е изподраскало с нея бялата им част. Не че което и да е дете с всичкия си би се осмелило да се приближи до мен в този ми вид. То по-скоро би си плюло на петите с писъци.

— Ти си позор за човешкия род! — обявява Мат, като продължава да ме разглежда с отвращение. — Срамувам се, че живея под един и същи покрив с теб. Имаш ли да кажеш нещо в своя защита?

Забивам поглед в пода и промърморвам:

— Е, добре де, знам, че не съм в най-добрата си форма в момента.

— Не си в най-добрата си форма ли? Че ти дори не си в най-лошата си. Изглеждаш като същество, от което дори самият ти в най-лошата си форма би се отвратил.

— Окей — отрязвам го аз. — Знам, че съм пълно мазало.

— Добре — отвръща той със задоволство. — Да признаеш проблема си е първата стъпка към неговото разрешаване. Сега повтаряй след мен. Казвам се Джак Роситър.

— Какво, по дяво… — започвам аз, но предупредителният поглед, който ми мята, връща в съзнанието ми спомена за кофата с ледена вода. Напомням си, че този човек е истинско животно, способно на всякакви издевателства и повтарям кротко: — Казвам се Джак Роситър.

— Аз съм човешко същество — продължава той, а аз го следвам с възможно най-отегчения си глас:

— Аз съм човешко същество.

— Аз съм силен и независим мъж.

— Аз съм силен и независим мъж.

— И не се нуждая от някаква жена да придава смисъл на живота ми.

— И не се нуждая от някаква жена да придава смисъл на живота ми.

— Щастлив съм и сам.

— Щастлив съм и сам.

— Не само че съм мъж, ами съм и един много мръсен мъж.

Установявам, че за първи път от няколко дни се усмихвам, и повтарям чинно:

— Не само че съм мъж, ами съм и един много мръсен мъж.

— И се нуждая от душ.

— И се нуждая от душ.

— И чисто бельо.

— И чисто бельо.

— Защото смърдя.

Последното обаче не успявам да повторя, защото вече се заливам от смях. Мат измъква калъпче сапун от джоба си и ми го плясва в ръката. След това ме завлича до вратата и ми посочва банята.

По-късно, докато се трия с хавлията, той надниква в банята и ме осведомява:

— Ще се върна към шест. И ако те хвана пак да се правиш на незаконороденото дете на Бон Джоуви, ще ти завра китарата в задника.

— Нямай грижа — отвръщам аз. — Духът на Джими Хендрикс ще почива в мир.

— Окей. А, и още нещо.

— Какво?

— Хлои се обади снощи. Очаква те на вечеря точно в осем — намига ми той. — Част от възстановителната ти програма, така че не закъснявай.

Прекарвам остатъка от сутринта в чистене на стаята си, след което се потапям в недовършената „Рапсодия в жълто“. Терапевтичният сеанс с Мат тази сутрин бе толкова ефективен, че устоявам на изкушението да сменя жълтата боя с черна. Но терапията не беше съвсем пълна. Мисълта за Маккълън продължава да се промъква в съзнанието ми. Духът й явно витае в ателието ми. Улавям я как се взира в мен от портрета в ъгъла. Накрая решавам, че ми стига. Прекосявам стаята, хващам картината и излизам в градината.

Там, край огнището, миризмата на горящо платно и боя ме изпълват с удовлетворение. Не изпитвам никакво съжаление. Така се освобождавам от прекалено много спомени. И не само за онова, което се случи между мен и Маккълън в онази петъчна вечер. Твърде много спомени за самия мен. За човека, който бях. Триковете, хитрите планове и манипулации. Сега осъзнавам колко безсмислено е било. Защото всички тези донжуански глупости взети заедно, не успяха да ми помогнат да получа единственото, което исках — прошката на Ейми. Или по-точно — самата Ейми. Тя взе решение и ако това решение е окончателно, аз не мога да направя нищо, за да го променя. Страшно глупаво от моя страна бе да мисля, че мога да направя подобно нещо. Наблюдавам как платното се свива и гърчи и накрая се превръща в пепел. След което му обръщам гръб и се прибирам.

Пристигам у Хлои в осем нула нула.

— Мат не се е майтапел — посреща ме тя на вратата.

— За кое?

— За теб, бедната ми душица. Изглеждаш ужасно.

Толкова по въпроса за сутрешния ми душ и старателното бръснене. Усмихвам се немощно.

— Благодаря. А ти изглеждаш страхотно, както винаги.

Което си е самата истина. Дори поразително, в къса черна рокличка. Не че това има особено значение за мен, не и в настоящото ми душевно състояние.

— Ела — отвръща тя и ме стиска в обятията си. — Дай да те прегърна.

Оставаме така вкопчени един в друг няколко секунди, след което тя ме превежда през апартамента си до трапезарията.

— Надявам се, че си гладен — налива ми чаша вино Хлои. — Сготвила съм като за десетима.

Тя изчезва в кухнята и аз се възползвам от случая да огледам трапезата. От усилията, които явно е вложила в подготовката, човек би останал с впечатление, че Хлои очаква на вечеря целия министерски съвет. Или поне мъжете в него. Пълната скала тежкарски прибори е изложена на показ. От уредбата се лее тиха музика, пламъчетата на свещите трепкат от хладния повей на климатика. Свеждам поглед към омачканата си риза и изтъркани джинси и ме залива чувство на вина. Но после си напомням — та това е само Хлои. На нея няма да й пука дори да се издокарам в монашеска роба и каубойска шапка. И съм прав, защото няколко минути по-късно тя се появява с питиетата и усмивка, широка колкото Големия каньон. И изпада в безконечен пристъп на бъбривост. По време на цялата вечеря успешно заобикаля темата „Ейми“ и дори успява да ме накара и аз да я забравя за момент. Но после, когато сядаме на кушетката с кафето пред себе си, черните облаци отново се свъсват над мен и изпадам в мълчание.

— Е, разправяй — подхваща тя. — Какво се случи с моя Джак?

— Няма го вече. Замина — свивам рамене аз. — Или най-малкото, взе си дълга отпуска.

— Кога се очаква да се завърне?

— Де да знаех — търся с усилие думите аз. — Всичко се промени. Май никое от правилата на играта вече не работи.

— В какъв смисъл?

— Не знам. Жените. Мислех, че не са никаква загадка за мен. Бях сигурен, че съм ги разбрал напълно.

— А се оказва, че не си, така ли?

— Да. И понятие си нямам.

Разказвам й как Ейми отказва да отговори на обажданията ми, за моите неделни подвизи пред дома й, дори за това как Мат ме хвана да съчинявам серенади снощи.

— Има и други жени — опитва се да ме успокои тя. — Ти си привлекателен мъж. Ще си намериш друга.

Затварям очи, но в съзнанието ми изниква споменът за Ейми, застанала на пътя, с ожулени лакти и лице, мокро от сълзи.

— Не искам друга.

Хлои завърта очи и ме смушква в ребрата:

— Хайде сега, мелодрами. Примири се с реалността. Понасяме удара, вдигаме се на крака и продължаваме напред. Такъв е животът.

Ръката й ляга върху моята.

— Ще се наложи да се стегнеш, Джак. Няма да е лесно, но рано или късно ще трябва да го направиш.

— Трудно ми е, Хлои. Толкова ми е трудно.

Тя прокарва пръсти през косата ми:

— Знам, мили. Знам, че ти е трудно. Но ти ще се справиш.

— Не знам как.

Двамата изпадаме в мълчание и накрая тя обелва:

— Мога да ти помогна, ако искаш.

Извръщам се към нея. Делят ни някакви си сантиметри.

— Как?

Тя се приближава към мен и прошепва:

— Ето така.

След което притиска устни към моите.

— Недей! — казвам аз и я отблъсквам леко. — Не искам това.

Изражението на лицето ми я убеждава, че говоря истината, защото се отдръпва, обляга се назад и пали цигара.

— Извинявай — казва тя накрая и се обръща към мен. Виждам, че цялата е поаленяла от смущение.

— Ние сме приятели, Хлои — казвам й аз колкото се може по-внимателно. — Добри приятели. Но това е всичко.

— Знам, държа се идиотски. Май прекалих с алкохола.

И за да го докаже, тя става, взима чашата си с вино и я пълни до ръба.

— Извинявай.

— Всичко е наред — уверявам я искрено аз. — Все едно нищо не се е случило.

— Значи наистина я обичаш — отбелязва Хлои, след като допушва цигарата си.

— Да. Обичам я.

— Тогава й напиши писмо. Обясни й как се чувстваш. Може би това ще проработи. Струва си да опиташ. В края на краищата, вече си пробвал всичко останало.

— Така и ще направя.

— Обещаваш ли?

— Обещавам. Ще го напиша още тази вечер и ще го пусна в кутията й рано утре.

Хлои се приближава и ме целува нежно по бузата. След това се изправя и усмихната поклаща глава.

— Незаконороденото дете на Бон Джоуви, а? Кой си ти всъщност, Джак Роситър?!?

Мат още е буден, когато се прибирам. Седи в кухнята и чете списание.

— Много рано се връщаш — отбелязва той. — Мислех, че двамата ще си приказвате цяла нощ.

Присядам на ръба на масата. Няма да му кажа какво се случи между мен и Хлои. Няма смисъл.

— Скапан съм.

— Не е лесно да си рокендрол звезда, а?

Усмихвам му се немощно:

— Извинявай за снощи. И благодаря, че ме вкара в правия път тази сутрин. Имах нужда от здрав ритник по задника.

— Удоволствието беше изцяло мое. Но сега вече си добре, нали?

— Да — кимвам аз. — Всъщност, не. Ще ми е нужно време, но ще се оправя.

— А междувременно?

— Междувременно?

— Междувременно ще се забавляваме.

— Да се забавляваме ли?

— Да, да се забавляваме. Нали си спомняш как се правеше? Излизаш. Купонясваш. Намираш си мадама за една нощ.

— Да ти кажа честно, Мат, в момента намирането на мадама ми е последна грижа.

— Не говоря за теб, Джак. С тая физиономия имаш точно толкова шансове да свалиш някоя, колкото и Квазимодо. Става дума за мен.

Надигам се с прозявка.

— Все тая, друже. Май ще съм пас.

— Става. Пускам те до събота. Защото тогава ще излезеш. С мен. Ще ти припомня какво значи да си прекараш един път.

Качвам се горе и сядам на бюрото с лист хартия пред мен и химикалка в ръка. „Скъпа Ейми“, започвам аз, но после се вторачвам невиждащо в листа. Изглежда толкова малък в сравнение с всичко, което искам да й кажа. Опитвам се, но безуспешно. Опитвам отново, но със същия резултат. Защото дори не знам как да започна да й обяснявам колко много я обичам и колко ми липсва или какво точно се случи онази нощ с Маккълън. Но най-вече защото не искам всичко между нас да свърши. А това е краят. По този въпрос няма място за съмнение. Тук слагам точката. Оттук нататък всичко зависи от нея и само от нея.

10
Ейми

— Дълбоко се лъжеш, ако си мислиш, че ще тръгна да обикалям клубовете с теб в събота — казвам й аз за последен път.

Устните на Ейч са плътно притиснати до гърлото на бирената бутилка и затова тя е в състояние само да ми метне отчаян поглед.

— Хич не ставам за компания. Не съм в настроение — продължавам аз, докато обирам остатъците от кърито с последния залък и бутвам хапката в устата си.

Седим на килима в дневната ми, а между нас са пръснати останките от индийската храна, която Ейч настоя да ми донесе. Тя се притеснява, че травмата от миналата седмица ще ме накара да залинея.

Ще ми се.

Ейч се оригва шумно и разкопчава горното копче на джинсите си.

— За какво си говорихме през последния един час? — пита тя, но не изчаква за отговор. — Трябва да продължиш напред. Не може да оставиш живота си в режим изчакване.

— Знам — отвръщам аз, но усещам как ме обзема смъртна умора. Облягам се назад и впервам очи в тавана.

— Нищо не знаеш. Откакто си се върнала, работиш почти денонощно…

— Защото съм на нова работа — прекъсвам я аз.

— Глупости. Опитваш се да не мислиш за Джак. Трябва да го забравиш. А най-добрият начин е като излезеш и се забавляваш. Виж, кувертите и без това са безплатни. В събота ще правят откриване на бара, ще има музика и танци. Трябва да отидем, сигурно ще е голям купон.

Сгъвам колене и ги обгръщам с ръце, докато Ейч продължава да бърбори. Направо ми прилошава. Може би защото съм натъпкана с толкова храна, колкото изяжда цяло индийско семейство за една седмица. Но може и да е онзи особен тип гадене, което изпитвам всеки път, когато се спомене името на Джак.

Не мога да обвинявам Ейч, че поема по пътя на логиката и прагматизма. Не мога да я обвинявам, че ме изкушава със светски забавления. През последната една седмица се чувствах като нещо, което бихте намерили зад печката в кухнята. И ако Ейч предпочита да се забавлява така, сякаш краят на света е току зад ъгъла, аз ще я следвам плътно. Но да отида на откриването на някакъв бар, за който тя не спира да ми надува главата от няколко дни насам?

По-скоро бих се гръмнала.

Знам, че не е хубаво да го казвам, но половината ентусиазъм на Ейч се дължи на факта, че Гев отива някъде с колеги, а тя е изпълнена с решимост да не остане по-назад от него в забавленията. Той внезапно обяви, че заминава за една седмица с колеги от фирмата. Според Ейч това било част от новата политика на компанията му за сплотяване на колектива или нещо подобно. Но мога да позная, че е доста скептично настроена. Тя смята, че съвместни игри на голф или групово плацикане в басейна са занимания за мухльовци.

Аз смятам, че Ейч ревнува.

Като резултат: от деня, в който се завърнах от ВВА (Ваканцията В Ада), Ейч се зае да ме обработва под лозунга „Силни момичета“. И макар че я обичам страшно много и ценя подкрепата й, в моменти като този ми се ще да се разкара и да ме остави на мира. Не желая да ме измъкват от лошото ми настроение. Ще ми се просто да се свия на кълбо и да умра. А Ейч просто не схваща.

Няма си и понятие.

Като за начало как може дори да й хрумне, че избягвам да мисля за Джак. Цяла седмица не правя нищо друго, освен да мисля за Джак. Всъщност съм толкова бясна, че е непрекъснато в главата ми, та се чудя дали да не постъпя в някоя болница за електрошокова терапия, която да го прогони оттам.

Мисълта за него ме държи будна по цяла нощ и отказва да си отиде дори когато съм будна. Опитах всичко, за да се отърва от нея. Хвърлих се в новата си работа като матадор на арена, но дори най-дребните и лесни задачи изискваха максимална концентрация. Защото, ако се разсеех дори за миг, мисълта ме удряше челно като бърз влак.

Също като сега.

— О, мила! — въздъхва отчаяно Ейч, протяга се и ме хваща за ръката. — Престани.

— Извинявай. Просто не знам… — преглъщам аз сълзите, които напират да избликнат като пълноводна река. Откъде идват изобщо? Ето това искам да знам. Не е възможно нормално човешко същество да съдържа толкова излишна вода в организма си.

— Слушай! Точно затова трябва да имаме планове за събота. Не можеш да седиш цял уикенд вкъщи и да цивриш.

— Мога — изхълцвам аз и губя контрол над слъзните си жлези.

— Трябва да излизаш повече.

— Млъквай!

Тя въздъхва загрижено:

— Сигурна съм, че Джак не страда толкова.

Ейч пак е надянала маската на войната. Фактът, че приема поведението на Джак като лична обида, само ме кара да се радвам, че никога не го е срещала. Сигурна съм, че ако случайно се сблъскат на обществено място, тя ще го удуши с гарота. Направо си представям статията в таблоидите:

МЪЖ НАПАДНАТ И ПРЕБИТ НА ОПАШКА В СУПЕРМАРКЕТ

„Двадесет и седем годишният художник Джак Роситър бе жестоко пребит с пакет замразен грах в супермаркета «Теско» по-рано през деня. Нападателят му, Хелън Марчмънт, отхвърли обвинението във временна невменяемост и отказа да се разкае за бруталното си поведение. «Той си го заслужава», крещеше тя пред шокираните клиенти на супермаркета, докато служители от охраната я извличаха по посока на районното полицейско управление. Роситър бе приет за лечение в болницата и бе изписан след двучасова операция за премахване на зърно грах, попаднало в организма му вследствие от побоя. Лекарите заявиха, че няма опасност за живота му, но психологическата травма ще изисква специализирано лечение. Но след публичното изявление на Хелън Марчмънт, гневни тълпи, въоръжени с широк спектър замразени зарзавати, се събраха пред любовното гнездо на Роситър и се наложи намеса на полицията, за да бъдат те разпръснати…“

Кимвам и си издухвам носа, докато Ейч изпусне малко пара. Защото не искам да признавам пред нея, но съм сигурна, че Джак страда точно толкова, колкото и аз. А може би и десет пъти повече. И въпреки факта, че той ме нарани по-силно, отколкото дори съм си представяла, че е възможно, мисълта, че и той страда, ме прави още по-нещастна.

Еманципираната, освободена жена на деветдесетте? Едва ли.

— Не искам да говоря за Джак — заявявам аз. — Да сменим темата.

Но Ейч не е приключила да проветрява мнението си по въпроса.

— Не е като да се е скъсал да ти тропа по вратата и да иска прошка, нали — изтъква тя многозначително.

— Не, но…

— Обадил ти се е няколко пъти, а после какво? Нищо. Отказал се е. Разби сърцето ти и очевидно дори не му пука. По моите правила всичко е въпрос на уважение, а честно казано в поведението му няма нищо достойно за уважение.

Клюмвам мълчаливо. Тя е права. Не мога да й противопоставя логични аргументи, но въпреки това изпитвам желание да го защитя. Това не убягва на Ейч.

— Ало! Ейми! Той ти изневери.

— Не е спал с нея.

— О, значи това оправя всичко, така ли? И сега го искаш обратно?

Потривам слепоочия. Как да отговоря на такъв въпрос. Защото сърцето ми крещи неистово: „ДА!“. Разбира се, че го искам обратно. През тази една седмица преминах през целия спектър от емоции — от убийствена ярост, през гняв, до пълно отчаяние, но истината е, че ми липсва. И го обичам.

Поправка.

Обичах го.

Но въпреки това го искам обратно. Но искам онзи Джак, с когото правих любов на плажа. Искам онзи Джак, който ме държеше в прегръдките си цяла нощ. Искам онзи Джак, който ме караше да се смея и превръщаше света в прекрасно място.

Но не, не искам онзи Джак, който е способен да спи със Сали Маккълън и, което е по-лошо, да ме лъже в продължение на цяла седмица.

Ето в това е проблемът.

Защото и двамата Джак са всъщност една и съща личност.

Ейч свъсва чело.

— Ако го е направил веднъж, значи ще го направи пак — предупреждава ме тя. — Мъжете като него са такива.

— Знам.

По всичко личи, че сега ще започне да ми набива в главата поредния житейски урок в стил: „Ако искаш връзка с мъж, на когото нямаш доверие, тогава давай. Но не идвай да ми плачеш на рамото, когато всичко се обърка“. И съм познала.

— Не искам това. Знаеш много добре.

— Доверието е най-важното нещо в една връзка — продължава с пълна пара Ейч. — А Джак показа, че не го заслужава. Знам, че е трудно да го приемеш, но с времето болката ще отшуми.

— Мислиш ли?

— Сигурна съм.

— Тогава защо се чувствам толкова объркана?

— Защото мислиш, че Джак ти липсва. Но всъщност ти липсва само онова, което той символизира — сигурност, уют и тъй нататък.

— О — промърморвам аз. Чувствам се сякаш Ейч току-що ми е обяснила отговора на задача по математика, а аз все още не схващам. Става много досадна, когато я обземе страстта по психотерапия, а по всичко личи, че най-страшното тепърва предстои.

Ейч се изправя, хваща ме за ръцете и ме издърпва да стана.

— Какво правиш? — протестирам аз, но без полза. Тя ме завлича в банята и включва осветлението.

— Ето — казва Ейч със скръстени ръце и кимва към огледалните врати на шкафчето над мивката. — Какво виждаш?

Виждам отраженията на нас двете. Моето е с подпухнали очи и общия изглед на нещо, което котката е изровила в градината и дълго е влачила, преди да донесе. Освен това имам пъпка с размера на олимпийски басейн точно на брадичката си.

— Ейч, това е тъпо — простенвам аз.

— Не, не е.

Завъртам очи отчаяно и поглеждам отражението й в огледалото.

— Какво искаш да кажеш?

Но Ейч тотално ме пренебрегва и подхваща:

— Запознай се с Ейми Кросби. Момичето, което обича да го мачкат и настъпват, защото е прекалено слабоволево, за да отстоява себе си. Това е момичето, готово да поддържа връзка с лъжливо, измамно копеле, което не би й признало, че я обича, което я води на ваканция и едва не я убива, преди да се разтовари от угризенията на съвестта си…

— Стига! — прекъсвам я аз, усещайки, че пак ми кипва. — Нали го зарязах?

— Именно.

Взираме се една в друга в продължение на няколко дълги секунди. Опитвам се да се върна мислено към ваканцията, но Джак е успял да ми открадне всички хубави спомени, защото онова, което стори, се превърна в пълно отрицание на най-прекрасната седмица в живота ми. А най-лошото от всичко е, че аз дори не подозирах. Бях такава влюбена гъска, че даже не ми хрумна, че той носи бомба, която ще взриви връзката ни. Най-накрая схващам какво се опитва да ми каже Ейч.

— Права си.

— Той не те заслужава.

Въздъхвам и поклащам глава:

— Така е.

Ейч ме прегръща силно и продължително, а после ме пуска и двете се връщаме в дневната, където тя събира кутиите от индийската храна и ги струпва в ъгъла на кухнята.

— Толкоз. Приключихме. И да не виждам никакви трагични физиономии повече! — обявява Ейч, слага компактдиск в уредбата и надува звука.

— „Преди се боях, дори се чувствах ужасена“ — запява тя и си криви лицето, подражавайки на Том Джонс.

Знае, че терапията й е подействала, но за всеки случай прави онова, което е като балсама след операцията в такива случаи — кара ме да се смея.

— „Прекарах толкова нощи, потънала в самосъжаление“ — включвам се аз, изпълнена с обич към нея. Ейч скача на кушетката и ме издърпва горе. Пищим и крещим, заглушавайки Глория Гейнър и същевременно се кълчим в странен танц.

— „Сега се махай! Излез през вратата и повече не се връщай! Вече не си желан тук!“

— „Не беше ли онзи, който се опита да ме нарани с лъжите си?“ — удрям се аз по гърдите. „Е, видя ли ме да рухвам? Видя ли ме да легна да умирам?“

Крещим с все сили припева „Аз ще оцелея“ и затова в първия момент не осъзнавам, че интеркомът бръмчи с бясна сила. Скачам от кушетката и намалявам звука. Цялата съм вир-вода.

— Чу ли да се звъни? — питам Ейч, втурвайки се към интеркома.

— Не.

Викам пробно няколко пъти „Кой е? Кой е?“, но отговор няма, затова слизам до входната врата да проверя. Отварям я, останала без дъх. Озъртам се, но на улицата няма жива душа. Чак когато влизам обратно и затварям вратата, забелязвам плика на изтривалката.

Връщам се обратно в апартамента с разтуптяно сърце.

— Кой беше? — пита ме Ейч разтревожено и спира музиката. Внезапно ни обгръща странна тишина.

— Писмо. От Джак.

Погледът ми скача от плика на Ейч и обратно, а ръцете ми треперят. Разчитай на Джак да провали всичко точно когато бях започнала да се чувствам като нормално човешко същество.

— Той ли ти го даде?

— Не, беше на изтривалката.

Ейч застава до мен и двете се взираме продължително в плика. На него пише:

„Е. Кросби. Последният етаж.“

Почеркът е на Джак.

Е. Кросби.

Не Ейми Кросби.

Или просто Ейми.

Е. Кросби — може да е всяка Кросби.

Даже банкерът ми съумява да адресира служебните писма до мен като Е. Л. Кросби. Ейми Лорън. (Когато съм се родила, татко е бил малко обсебен от Лорън Вайкал.)

Взирам се в писмото и се опитвам да си представя какво пише вътре. Преобръщам плика в ръцете си. Никакви издайнически следи относно съдържанието. Помирисвам го. Никаква миризма, нито дори полъх от афтършейв.

— Ще го прочетеш ли? — пита Ейч.

— Не знам.

Така е. Не знам какво да сторя. Не съм сигурна дали съм в състояние да чуя онова, което Джак има да ми каже. Вероятно само ще ме накара да се почувствам още по-зле. Не мисля, че ще понеса да разбера, че според него съм взела правилното решение. Не искам да знам, ако е решил да продължи да се вижда със Сали. Не ми трябва да научавам гнусните подробности от приключението му с нея.

Ейч ме докосва по ръката.

— Помисли си внимателно. Възможно ли е той да има да каже нещо, което ще те накара да се почувстваш по-добре?

Да, има едно нещо, което Джак може да каже и което ще ме накара да се почувствам по-добре, но то е абсолютно невъзможно: „Ейми, мила, аз те излъгах… Нищо не се е случило между мен и Сали… Просто се пошегувах“.

— Не — отвръщам решително аз. — Пък и ако има да ми казва нещо, по-добре да ми го каже в очите.

Предпочитам да пренебрегна факта, че не съм дала на Джак шанс дори да ми види очите. Кой го интересуват подробностите. Важни са принципите.

— Добре тогава! — потрива ръце Ейч. — Време е да го прогоним, веднъж и завинаги. Хайде, донеси бирите. Ще ми е нужна помощта ти.

Тя измъква писмото от ръката ми и се отправя с бойна стъпка към кухнята. Застава пред мивката и надява гумените ми ръкавици като хирург пред операция.

— Сестра, тиган!

Откачам тигана от куката и го поставям в протегнатата й ръка. Ейч дори не ме поглежда.

— Гориво за запалки!

Смъква го сама от рафта над мивката, а аз започвам да се кикотя, отначало тихичко, но постепенно все по-шумно и по-шумно. Ейч пуска писмото от Джак в тигана и ми мята кос поглед, а очите й проблясват пакостливо.

Кимвам й окуражително.

Тя отвърта капака на пластмасовата тубичка и излива съдържанието й върху белия плик.

— Кибрит!

Подавам й кутийката. Чувствам се все едно сме Телма и Луиз. Ейч пали една клечка и я пуска в тигана с драматичен жест. Писмото на Джак избухва в пламъци. И двете се дръпваме стреснато и се вкопчваме една в друга.

— Не мога да повярвам, че го направи! — поемам си шумно дъх аз.

— Вече е вън от живота ти. Завинаги — вдига бутилката бира тя и я чуква лекичко в моята. — Наздраве!

— Наздраве! — отвръщам аз, но съвсем не се чувствам толкова щастлива, колкото се напъвам да изглеждам. Въпреки магьосническите ритуали мислите ми все още подскачат като топче за пинг-понг между твърдата феминистка Ейми и девойката в кула от слонова кост Ейми.

Феминистката: Аз съм силна жена. Аз съм свободна и независима. Нямам нужда от Джак Роситър. Той е история.

Девойката: Джак е бил тук преди малко. Пристъпил е на изтривалката ми. Дишал е един и същ въздух с мен.

Феминистката: И преди съм била сама. Ще се справя. Имам си стандарт, а Джак Роситър не се класира в него.

Девойката: Той ми липсва. Дали и аз му липсвам? Какво ли пишеше в писмото?

Феминистката: Позволил е на оная кучка Сали Маккълън да му направи свирка. Нужно ли е да говорим повече? Няма как да излезе чист от цялата история, дори да се е превърнал в поет лауреат.

— Радвам се, че го направихме.

И все пак, по-късно, когато Ейч си отива, а аз си мия зъбите в банята, съвсем не изпитвам радост. Отивам в кухнята и вдигам овъглените късчета хартия от тигана.

Защо постъпихме толкова прибързано? Искам да знам какво е написал Джак. Искам да чуя обяснението му. Искам гласът му да изпълни тишината, обгърнала дома ми, колкото й да ме боли. Част от мен знае, че това е проява на слабост, но инстинктите ми надделяват над благоразумието.

За първи път, откакто се върнах от Гърция, правя това, което се заклех да не правя никога. Вдигам телефона и се свързвам с оператора. Научавам, че ако не искате някой да проследи обаждането, трябва да наберете сто четиридесет и едно преди номера. Правя го и набирам номера на Джак. Не знам какво ще кажа. Не знам как ще му обясня, че съм изгорила писмото. Просто искам да чуя гласа му.

Той вдига още след първото позвъняване и, точно както очаквах, сърцето ми прави салтомортале.

— Ало?

Гласът му звучи подозрително нормално. Не се задавя в ридания. Пълно отсъствие на симптоми на нервна криза. А това че вдига при първото позвъняване, а не изчаква включването на секретаря, както преди, може би значи, че очаква някой да му се обади. Следва кратка пауза, след която Джак пита тихо:

— Ти ли си?

Ти ли? Кой, по дяволите, е този ти?

Толкова съм шокирана, че ми трябват няколко секунди, за да осъзная, че ти сигурно съм аз. А ако това е така, как смее той да звучи толкова самодоволен? За кой се мисли? Да не би да смята, че като ми остави писмо на изтривалката, ще оправи всичко? Че ще счупя телефона да му звъня? Че ще му простя, просто ей така? Е, не е познал. Чак тогава си спомням, че устата ми е пълна с пяна от пастата за зъби и издавам странен гъргорещ звук, преди да затръшна телефона. Поне няма как да разбере, че съм била аз.

Да благодарим на бога за технологичния напредък.

Гримът не действа.

Петък сутрин. Нанесла съм толкова много фондьотен под очите и по носа си, че приличам на индиански вожд, но торбичките под очите ми все още висят на всеобозрение. Защо вече не мога да спя? Не е честно. Преди заспивах само при вида на възглавница. Всичко е заради проклетия Джак. Ако шибаното безсъние продължи, ще се наложи да започна да взимам валиум.

Смръщвам се на отражението си в огледалото. Няма смисъл. Вече изглеждам като момиче от плакат „Не на наркотиците“.

Намирам си ключовете и тъкмо вече съм на вратата, на път за работа, когато се обажда мама.

— Миличка, как си? — пита тя и по гласа й познавам, че се очаква с нетърпение поредната сутрешна серия на „Дъщери в любовна криза“, сапунената опера по истински случай. Знам, че прави това с добри намерения, но въпреки това се изнервям. Потривам отчаяно слепоочия и се проклинам за глупостта си. Сигурна бях, че ще стане точно така. Не трябваше да търча вкъщи директно от летището миналата седмица, все едно съм някоя хормонално небалансирана тийнейджърка. Разбира се, тогава това ми се видя най-добрият вариант. След като напуснах Джак, родният дом беше единственото място, където исках да бъда. Няма по-уютно място за изплакване на мъките от майчиния скут.

А моята родителка моментално се издигна на висотата на положението и срещна предизвикателството с достойнство.

Позволих й да ми направи горещ шоколад и да ме сложи да си легна в старото ми легло, приспивайки ме с вече изтъркания монолог какви ужасни същества са мъжете. В неделя ме остави да си поспя до късно, сервира ми закуска в леглото, изпра ми дрехите и прекара остатъка от деня в ударно оказване на морална подкрепа. Накрая отчаяно копнеех просто да се измъкна. Докато се прибера вкъщи в неделя вечер, вече бях в състояние отново да погледна живота в очите.

И колкото и да я обичам за това, което прави за мен, ми се ще да не й бях давала достъп до емоционалната ми криза. Вече съм на двадесет и пет — достатъчно голяма, за да се справям сама с проблемите си.

— Добре съм — отвръщам аз. — Честно.

— Сигурна ли си? Може да се прибереш вкъщи за уикенда, ако искаш.

— Няма да стане, мамо. Трябва да свърша някои работи тук.

Тя не ме слуша.

— Защо не хванеш влака след работа днес и не дойдеш? Ще сготвя любимото ти ядене за вечеря.

По това разбирам, че вече е планирала всичко. Затварям очи и призовавам силите си да не избухна. Нямам нужда майка ми да ме обгръща със загрижеността си. Не познавам нищо по-оковаващо. Направо ме хваща клаустрофобия. Освен това приключих със страданията си, нали?

Въпреки това не бива да се държа лошо с нея. За момента всичко между нас върви като по масло и откакто започнах работа, тя спря да ми трие сол на главата. Не искам сега да проваля всичко, като изпадна в детински пристъп на раздразнителност, нали?

— Съжалявам, но не мога. Обещах на Ейч да изляза с нея утре вечер. Мисля, че ще ми се отрази добре да се позабавлявам малко.

Сама се изненадвам на убедеността, с която го казвам. Мислех да бия отбой пред Ейч, но в светлината на плановете на мама, нейното предложение ми се вижда направо страхотно.

— Сигурна ли си, миличка?

— Абсолютно. Благодаря все пак. Ти си страхотна — добавям аз.

— Нали за това са майките — отвръща тя бодро, но по гласа й познавам, че съм я убедила и вече съм в безопасност.

Пфуй!

Заключвам вратата и на площадката се сблъсквам с Пеги, моята съседка. Пеги тежи поне сто и петдесет кила и страда от неудържима страст да наднича през прозореца. Имам чувството, че откакто живея тук, се опитва да ме хване в някое провинение и сега по радостното й изражение съдя, че най-после май е успяла.

— Какво стана с онзи откачения, мила? Идвал ли е пак да те безпокои?

— Кой откачен?

— Онзи дето вися пред входа цяла неделя.

— А??? — изпадам в почуда аз.

— Изглеждаше ужасно — продължава тя, приглаждайки рядката си синкава коса. — Вир-вода. Звънеше ти отдолу и крещеше нещо по интеркома. Казах на Алф, че трябва да направим нещо. Не може някаква откачалка да виси пред входа цял ден и да безпокои живущите. Но Алф не си мръдна пръста. Цял ден зяпа билярд по телевизията.

Сега вече съм запозната и със зрителските навици на Алф.

Чудничко.

— Нищо не съм чула — опитвам се да се промъкна покрай нея аз.

Но Пеги не е приключила.

— Сигурно е сбъркал адреса тогава. Пък и онези графити. Наумила съм си да се оплача в общината. А беше толкова спокоен квартал.

Усмихвам й се без капка съчувствие. Сигурно говори за оная безсмислица, която някаква откачалка е надраскала по асфалта с бяла боя.

— Днешната младеж, а, Пеги? — коментирам аз, търсейки пролука да се измъкна.

Но на път за работа новата информация ме кара да се замисля.

Ами ако Джак е висял цяла неделя пред къщи и е викал в интеркома? Въпреки цялата ми решителност, започва да ме обзема чувство за вина. Спомням си какъв шут му теглих в топките. Спомням си израненото му лице и как отказах да разговарям с него в самолета. Спомням си как изтрих всичките му съобщения от телефонния си секретар и — върховното отмъщение — как се обадих на телефонната компания да блокира всяко обаждане от неговия номер. А после се сещам за снощната сцена в кухнята и как изгорихме писмото му.

Но когато се замислям за гласа му по телефона и онова, което каза Ейч, угризенията ми изчезват яко дим. Дори в писмото Джак да се кълне в безсмъртна любов, как да съм сигурна, че мога да му вярвам, след онова, което стори?

Вече е късно.

Твърде късно.

Но когато влизам в офиса, все още се чувствам леко объркана и разстроена. Защо всичко трябва да бъде толкова сложно? Не може ли животът да бъде прост?

Не, защото на теория всичко е много лесно.

На теория можеш да разделиш живота си на три категории — кариера, любовен живот и живот по принцип (като третата включва дома, приятелите и тъй нататък). Големият проблем е, че е невъзможно и трите да съжителстват хармонично. В най-добрия случай работят две от трите. Жонглиране. Докато бях с Джак, любовният живот и животът по принцип се развиваха като по масло, а кариерата беше пълна скръб. Сега кариерата е супер, с живота по принцип нямам проблеми, но любовният ми живот сдаде багажа.

Кога най-после ще успея да задържа всички топки във въздуха.

Започвам да се чувствам по-добре едва когато сядам зад бюрото си. Обичам тази работа. Джулс не ми виси на главата, което си е голямо облекчение. Дава ми шанс сама да открия мястото си. Тази сутрин имам оперативка с него. Беше ме помолил да изложа идеите си писмено и сега, когато редактирам за последно доклада си, ме изпълва чувство на задоволство от добре свършената работа. Това е първата задача, която изпълнявам като истински и пълноправен служител, а не временен заместник.

Най-сетне.

Вече съм постоянна.

И ще се задържа тук.

(Стискам палци и Джулс да е на същото мнение.)

Така съм се потопила в работа, че не забелязвам, че Джени стои до бюрото ми. Този уикенд ще ходи на някакъв маскен бал и сега се е издокарала в костюма, който Сам специално й уши. Нахлузила е нелепа перука в стил Клеопатра и секси дантелено боди.

— Как изглеждам? — завърта се тя кокетно, докато аз примирам от смях.

— Невероятно. Със сигурност ще ти излезе късметът.

Забелязвам, че фотоапаратът ми е на бюрото и посягам да го взема.

— Стой така!

Джени позира за снимка. Щраквам четири кадъра и филмът свършва. Докато се пренавива, тя сваля перуката и разрошва косата си. След което се настанява на ръба на бюрото и се навежда напред с конспираторска физиономия.

— Хвърлила съм око на един двайсет и три годишен сладур — прошепва Джени и завърта комично очи. — Досущ като Леонардо ди Каприо. Мисля, че няма да мога да му устоя.

— Ужасна си — кикотя се аз.

— Такава съм си, такава и ще си остана — ухилва се тя и ме поглежда внимателно. — Как си днес? Някакво подобрение?

Сам и Джени се държаха страхотно с мен тази седмица. Вероятно не бе никак професионално да им разкажа всичко за Джак още на първия си работен ден, но те изглежда нямаха нищо против. Вместо това се засуетиха загрижено край мен и направиха всичко възможно да ме развеселят. Анди ни лепна прякора „Вещиците от Ийстуик“ и всеки път като се връщаме от пушпауза, се развиква:

— Спасявайте се кой как може, момчета! Вещиците идат да ви отрежат топките.

На което ние отвръщаме с демоничен смях, но е забавно, особено след като Сам си пада по него.

Изваждам филма от фотоапарата и поглеждам Джени.

— Снощи ми донесе писмо.

Тя прави гримаса:

— И?

— Изгорих го, без дори да го прочета.

— Браво на моето момиче! — вдига ръка да ме поздрави тя. — Знаех, че ще ти дойде умът в главата. Няма смисъл да си разбиваш сърцето на тази възраст, когато пред теб е целият живот да се забавляваш.

— Не се тревожи, научих си урока. Утре излизам с една приятелка.

— Това е най-доброто, което можеш да направиш — кимва Джени. — Запомни само едно — никакви компромиси.

Ето затова се възхищавам от Джени. Защото не й пука от нищо. Защото прави каквото си иска и е силна и решителна. Може да е нагазила сериозно в трийсетте, но няма да я чуете да се оплаква, че няма мъж в живота си или да се паникьосва за биологичния си часовник. А ако тя се справя толкова добре, защо да не мога и аз.

Аз също мога да бъда Джени.

В офиса цари предпразнична петъчна атмосфера. За първи път откакто се прибрах от Гърция, се чувствам добре.

В единайсет и половина Джулс ме повиква в кабинета си. Обсъждаме работата, която съм свършила и доклада ми и той изглежда доста доволен. Обяснява ми плановете си за бъдещето на „Фрайърс“ и аз усещам как ме обзема увереност, защото някои от идеите ми се покриват с неговите.

Перспективите определено са много добри.

— Хайде да отидем да хапнем — казва Джулс накрая. — Умирам от глад.

Тъкмо си отварям устата да се съглася, когато се обажда Ан, съпругата му. Започвам да си събирам нещата от масата.

— Не мога — казва Джулс в слушалката. — Ще водя новата си секретарка на обяд. Окей, ще се видим по-късно. Обичам те.

Защо не мога да намеря някой като него? Някой, който не се бои от чувствата си, някой почтен и искрен? Трябва да съществуват и такива мъже, нали? Джулс е живото доказателство за това. Къде са те, тогава?

Женени, ето къде.

Все още размишлявам над това, когато се настаняваме на масата в моден ресторант в Сохо. Главният келнер ще си изпочупи краката от бързане да ни сервира.

— А-а, мистър Гелър. Мога ли да ви предложа нещо за пиене? — прелива от любезност той.

Джулс ми се усмихва:

— Мисля, че две чаши шампанско ще ни дойдат добре, Том.

— Какво празнуваме? — питам аз.

— Това, че оцеляхме през първата седмица.

Когато шампанското пристига, Джулс се отпуска назад в стола си и ме поглежда проницателно:

— Е, как е?

— Страхотно — отвръщам аз. — Работата наистина ми доставя удоволствие.

Той разстила салфетката в скута си.

— Зарежи тия глупости, Ейми. Наблюдавам те цяла седмица.

Зяпвам смаяно.

— Не се притеснявай. Това не е критика. Свърши страхотна работа. Просто се притеснявам за теб, това е всичко.

Не мога да повярвам на ушите си. Полагах неимоверни усилия да бъда весела и бодра пред него.

— Достатъчно съм се напатил, за да позная кога някой страда от разбито сърце. Искаш ли да си поговорим за това.

— Толкова ли е очевидно?

— Боя се, че да. Може и да съм в състояние да ти помогна, знае ли човек.

Но аз поклащам глава със съмнение. Той ми е шеф, а не психотерапевт. Пък и е мъж, как би могъл да ме разбере?

— Едва ли искаш да чуеш за това.

— Пробвай ме.

Очевидно е искрено загрижен и заслужава поне обяснение. Поемам си дълбоко дъх и му разказвам за Джак, за ваканцията и как се чувствам оттогава. Опитвам се да омаловажа нещата, но когато Джулс започва да ми задава въпроси, аз установявам с почуда, че му разкривам всички най-ужасни подробности.

— Кое те измъчва повече — това, че ти е изневерил, или това, че не ти е казал?

— Не съм сигурна. Знам само, че като скри от мен истината, той обезсмисли цялата ни връзка.

— Но нали накрая ти е казал? Според мен за това се иска много смелост.

Трябваше да се сетя. Типичната мъжка реакция. Не искам да слушам колко смел е Джак. Защото според мен това съвсем не е вярно.

Пристигат ордьоврите ни.

— И аз веднъж имах връзка с една жена — казва след малко Джулс.

Едва не се задавям. Не и той! Не и примерът за влюбен съпруг Джулс! Не и човекът, който не се стеснява да каже на жена си по служебния телефон и в присъствието на секретарката си, че я обича! Не, не искам да го повярвам!

— Ан знае за това.

— Ти си й казал? — питам с неверие аз.

— Естествено.

— Ама как…? — започвам, но после се овладявам. — Не е нужно да ми разказваш.

— И това, което аз направих, е много по-лошо от стореното от Джак. Защото аз спах с тази жена цели шест седмици и после ми бяха нужни още шест седмици да събера кураж да призная на Ан.

— Защо не го скри от нея?

— Защото тя подозираше. Защото осъзнах, че скривайки истината от нея, аз я лишавам от уважението, което заслужава. А това е много по-лошо от изневярата. Ан ми се довери, затова аз трябваше да й отговоря с доверие.

— Но това не я ли разстрои ужасно?

— Разбира се, но освен това осъзна, че съм рискувал всичко, за да й призная. Знаеше, че мога да загубя всичко — нея, децата, дома ни. Но знаеше още, че това е последното нещо, което искам.

— Как се чувстваше ти?

— Съсипан. Не можех да повярвам, че съм в състояние да я нараня така и че съм бил толкова глупав, че да започвам връзка с друга жена.

— И какво стана?

— Оправихме нещата. Разбира се, нужно бе доста време, но сега отношенията ни са много по-стабилни и дълбоки. Най-същественото при истината е, че с нея не може да се спори. А ако се доверяваш на някого толкова, че да му признаеш истината дори за такива неща, независимо колко ти е тежко, значи наистина го обичаш.

Искам да го попитам дали според него Джак ми е казал за Сали, защото ме обича, но се спирам овреме. Джулс не познава Джак и каквото и да каже, то ще е само предположение.

— Струва ми се, че си се отнесла доста сурово с него — казва тихо Джулс.

Стисвам устни и го поглеждам в очите.

— Трябваше поне да прочетеш писмото и да видиш какво има да ти каже. Съмнявам се, че има друго извинение, освен че е мъж, но можеше да чуеш и неговата страна на историята.

— Но как бих могла да му се доверя отново?

— Защо не? Той вече ти е казал най-лошото.

— Но ако е чак такъв мъж, няма ли да го направи отново?

Думите ми карат Джулс да се разсмее.

— Може и да му се прище, но смисълът на любовта е, че тя е не само секс. И следващия път ще се замисли дали наистина си струва.

— Какво искаш да кажеш? Ще изневериш ли пак на жена си?

— Не — отвръща той. — Но не съжалявам за това, което сторих. То ме накара да осъзная ясно чувствата си. Освен това разбрах, че човек трябва да се бори за връзката си.

Оставям ножа и вилицата си в чинията. Чувствам се объркана.

— Много е просто — казва Джулс, сякаш чете мислите ми. — Обичаш ли го?

— Но…

— Ако го обичаш, трябва да приемеш факта, че той е просто човешко същество. Съжалявам, Ейми, но това е животът. Не е като във филмите.

Прибирам се вкъщи, нареждам покупките в хладилника и се въоръжавам със смелост да отворя плика с проявените снимки. Джени занесе лентата до фотото през обедната почивка и цял следобед се изкушавах да ги погледна. Но сега ми е нужна чаша вино, преди да събера кураж. Взимам твърдото решение да не плача.

Но още в мига, в който отварям плика, усещам, че сълзите ми напират. Разглеждам снимките в странен унес. Някак си не ми се виждат съвсем истински. Ето го Джак на мотоциклета, ето ме мен, потънала в сън на плажа. Поемам дълбоко дъх, преди да продължа, но всяка снимка забива ножа все по-дълбоко и по-дълбоко в разбитото ми сърце.

Почти приключвам и съм готова да се поздравя за проявената смелост, когато стигам до няколко кадъра на двама ни заедно. И тогава осъзнавам истината. Защото на снимките ние сме заедно.

Наистина заедно.

Сякаш това ще продължи вечно.

Стоим пред таверната, Джак ме е прегърнал с едната ръка, а с другата държи фотоапарата. Не вярвах, че тези снимки ще станат, но са излезли наистина хубаво. И сърцето ме заболява да ги гледам, защото Джак се взира в очите ми, а аз го зяпам влюбено. Той се усмихва и устните ни ще се слеят всеки момент. Не мога повече. Усещам как ръката му ме притиска. Усещам уханието на кожата му. И обещанието, което си дадох, отива по дяволите.

Ниагарският водопад пасти да яде.

Плача до пълна изнемога и сигурно съм заспала, защото ме събужда звъненето на телефона. В това замаяно състояние първата мисъл, която ми хрумва, е, че сигурно е Джак, но греша. Нейтън е. И звучи доста надрусан.

В продължение на половин час ми разказва как е зарязал испанката в полза на аржентинска състезателка по поло, след което свалил момиче от Глазгоу и чак тогава загрява, че май му се налага да се труди и за двама ни в този разговор. Сигурно си мисли, че още съм ядосана, дето ме е зарязал миналия път, и започва да се извинява многословно за поведението си.

— Няма проблеми — прекъсвам го аз.

— Върха.

Облекчението му, че се е отървал толкова леко, е очевидно.

— А как е твоят влюбен младеж?

— Разделихме се.

Следва неколкосекундна пауза.

— Мамка му! Много кофти.

Запазвам мълчание. Явно новината направо му разбива сърцето.

— Но погледни на нещата откъм добрата им страна…

— А именно? — прекъсвам го аз рязко.

— Не беше твой тип.

Хрумва ми, че Нейтън не би познал моя тип, дори ако се сблъска с него и той го фрасне по мутрата. Всъщност Нейтън изобщо вече не знае какво искам аз. Дори не би се сетил да попита. Защото през времето, което не сме се виждали, той се е променил. Но, всъщност винаги си е бил същото арогантно копеле. Аз съм тази, която се е променила. И колкото да не ми се иска да го призная, променила съм се благодарение на Джак.

— Откъде знаеш? Че ти дори не говори с него — подхващам го аз.

— Нямахме какво да си кажем — опитва се да се защити той.

— И кой реши така?

— Хей, не си го изкарвай на мен. Съжалявам, окей?

— Няма значение.

— Явно моментът не е подходящ. Ще ти се обадя друг път.

Следва дълга пауза, преди той да затвори. Така поне ми спестява усилието да го пратя на майната му.

Защото направо съм бясна. Как смее Нейтън да съди Джак? Какво знае той? Всичко е заради него! Ако не се бе държал толкова грубо, Джак нямаше да ме ревнува. А ако не ме беше ревнувал, нямаше да спи със Сали.

Но и това не е извинение.

Мъже. Бррррр.

Всичките са такива неандерталци. Еволюцията очевидно ги е подминала с презрение. Мислят само за оная си работа и за егото си. Не че има особена разлика между двете.

Поклащам смаяно глава. Как може да съм била толкова глупава? Макар че мога да видя Нейтън с очите на Джак, това дори за миг не го оправдава. Всичките са еднакви. Нейтън, Джак, даже и Джулс.

На какво да се надявам?

Отварям бутилка вино и отпивам мощна глътка. След това подпирам лакти на коленете и заравям пръсти в косата си. На килима лежи снимката на Джак, подпрян на мотоциклета. Вдигам я и се взирам в лицето му.

Нищо чудно, че изглежда толкова щастлив.

— Колко време си го планирал, Джак? Сигурно откакто точиш лиги по нея, уж в името на изкуството? Сигурно през цялото време си се надявал да я изчукаш, нали? — питам аз.

Усмивката му не трепва.

Отпивам пак от виното.

— И какво се случи онази нощ? Хайде, разправяй, много ми е интересно. Поканил си я, нали, защото знаеше, че ще съм с Нейтън? Какво направи? Сготви ли й? Бъбрихте ли си? Замая ли й главата с вино? Държа ли я за ръката през масата? Взира ли се в бездънно сините й очи? Какво й каза? Не, не, почакай, ще се сетя сама.

Още вино.

— „Ти си толкова красива. Толкова невероятна. Имаш най-прекрасната усмивка.“ Това ли беше, Джак? Казали й всички онези неща, които казваше на мен, просто защото ти се е искало да я изчукаш? Защото си мъж и ти се е щяло да си завреш оная работа някъде. Затова ли?

Същата усмивка.

— И какво направи тя? Спъна се и падна върху оная ти работа?

Снимката потрепва в ръката ми. Взирам се внимателно в устните на Джак.

— Какво усети, като я целуна? Защото предполагам, че си я целунал. И какво направи после? Върза си ръцете зад гърба, може би? Да не би по някаква случайност да си я прегръщал и да си целувал всички онези части, които тъй талантливо си увековечил на платното? Не, ти не би направил такова нещо, нали, Джак? Защото никога не си се хвалил, че да удовлетвориш жената е също толкова важно, колкото да удовлетвориш себе си.

Усещам, че сърцето ми се е качило в гърлото и не мога да си поема дъх. Втренчвам се в снимката и ми се завива свят.

— Как беше тя, Джак? На какво миришеше кожата й? Какъв вкус имаше? Ти сравнявали ни, а, Джаки? Мислеше ли си за нея, когато ме държа в прегръдките си няколко часа по-късно, а?

От очите ми избликват сълзи и аз ги отривам яростно. Довършвам бутилката на един дъх и се изправям. Подът под краката ми се разклаща.

— Но аз не бива да тревожа хубавата си малка главица с това, нали? Защото не се брои за изневяра. Не си спал с нея, нали така? Ама колко съм глупава да се тревожа, а?

Същата усмивка.

— Ти, КОПЕЛЕ МРЪСНО!

Разкъсвам със замах снимката и я хвърлям на земята. След това накъсвам на ситни парченца всички останали снимки и ги пускам в кофата.

Това е краят. Не ми пука какво казва Джулс. Не искам да слушам никакви психоаналитически глупости за доверието. Вече никога няма да се доверя на никого. Не си струва. От днес нататък ставам като Джени. Ще използвам мъжете. Ще се забавлявам с тях и ще ги захвърлям. И ако някой си мисли, че пак ще ме нарани, не е познал! Всички да вървят на майната си!

В събота сутринта имам убийствен махмурлук, но се чувствам спокойна и безразлична. Всъщност, чувствам се някак странно изолирана от болката, която изпитвах довчера. Не че е изчезнала, но вече не е толкова непоносима. Мисля, че снощното ми избухване бе повратната точка.

Защото от днес започвам на чисто.

От днес отново съм Ейми Кросби. Никакво циврене повече. Никакви феминистични глупости.

Просто аз.

Спокойна.

Печена.

Днес ще си възвърна онова пространство в мислите, което до вчера бе изпълнено с присъствието на Джак. От този миг нататък то ще бъде само мое.

МОЕ.

МОЕ.

МОЕ.

Напълвам ваната и изливам няколко шишенца с благоуханни соли. Потапям се и оставям мислите ми да скитат на воля. В мига, в който те се сблъскат с нещо, което дори съвсем бегло да ми напомня за него, в ушите ми писва аларма и аз се връщам назад по стъпките си.

Отначало е доста трудно. В продължение на около половин час се разхождам мислено на пръсти, като внимавам да не отворя вратите към някои стаи от съзнанието си, изпълнени с неконтролируеми спомени за Джак. Но след известно време установявам, че има страшно много неща, за които бих могла да мисля. Интересни неща, като например какво ще стане в следващата серия на „Приятели“, наградите Грами, как да пребоядисам стените на апартамента и накрая — пазаруване.

Пазаруването е ключът към менталното спокойствие.

След банята прекарвам два часа в подготовка за набега по магазините, с който ще се поглезя. Правя си коламаска, оскубвам си веждите, гримирам се, лакирам се, правя си прическа и когато накрая приключвам, отново се чувствам нормално човешко същество.

И изглеждам такова.

Поправка, изглеждам страхотно.

В това няма съмнение, защото работниците, които изличават странния надпис на асфалта, подсвиркват след мен, когато излизам. Не ми пука. Някакви си мъже. Да вървят на майната си.

И им го казвам.

Трябва да призная, че пазаруването не е сред най-силните ми черти. Винаги съм била импулсивен купувач и досега предпочитах да прекарвам съботните следобеди в други занимания. Да вися по баровете например или да се мотая с бившето си гадже. Но от днес нататък всичко ще се промени. Днес е моят ден. И аз ще го прекарам в пазаруване.

Пет магазина по-късно вече съм похарчила повече пари с кредитната си карта, отколкото ще съм в състояние да изплатя, но не ми пука.

На кой му трябват мъже, когато си има пет-шест чанти със суперяки покупки?

Намирам се в един бутик на Бонд стрийт, потопена в размисли относно една особено скъпа рокля, когато нещата се объркват непоправимо. Държа роклята и се оглеждам в огледалото, когато забелязвам едно познато отражение.

Замръзвам.

Това е Хлои.

Няма начин да мръдна, без тя да ме забележи. Не смея даже да мигна.

Но, както обикновено, шестото й чувство работи с пълна сила. Тя ме забелязва моментално.

— Здравей! — изчуруликва дружелюбно Хлои.

— Здрасти — успявам да процедя през здраво стиснатите си зъби.

Тя изпада във възхищение пред роклята.

— Ей, тази ще ти стои страхотно.

Не мога да помръдна. Мускулите ми отказват. Държа роклята пред тялото си като пълна идиотка и копнея да стана невидима или да потъна в земята, но това не се случва.

— Трябва да си я купиш — добавя Хлои.

Ето сега е моментът да се раздвижа. Изпускам роклята на земята и тромаво се навеждам да я вдигна. Дланите ми са хлъзгави от пот.

— Може би, ннне знам…

— Как вървят нещата при теб — пита тя, след като се изправям.

Това е много подвеждащ въпрос. Тя знае за Джак. Знам, че тя знае и тя знае, че аз знам, че тя знае.

— Много добре — увъртам, за да спечеля време. — Започнах нова работа.

Хлои кима бавно и ме изучава с проницателен поглед.

— И как е?

— Невероятно. Ти как си?

— Добре.

Следва дълга пауза и погледите ни се срещат.

— Чух какво е станало — казва тя тихо. — Много съжалявам.

Кимам, неспособна дори да продумам. Тя не съжалява. Изобщо не съжалява. Стисвам здраво устни и внимателно премятам роклята през ръка.

Хлои знае как е Джак. Тя има отговорите на всички въпроси, които бих дала какво ли не да спра да си задавам. И колкото да ми се ще да ги изкопча от нея, да й платя дори, за да ми каже, гордостта ми надделява.

Има нещо фалшиво в загриженото й изражение, което просто ме вледенява. Да пукна, ако й позволя да разбере, че страдам или че стореното от Джак ме е наранило толкова силно. И когато отиде да докладва, защото съм сигурна, че точно така ще стори, тя няма да може да съобщи друго, освен че съм изглеждала страхотно. Че съм страхотно. Че съм оцеляла.

Защото е точно така.

— Знаеш ли, мисля, че ще я взема — отвръщам аз, повдигайки роклята.

Хлои ме поглежда смаяно. Ха! Дадох й да се разбере с нейните лицемерни съжаления.

— Какъв е поводът? — пита ме тя, докато събирам всичките си чанти с покупки.

— Тази вечер ще излизам.

Изяж се от яд, Джак! Животът за мен продължава!

— Къде? — пита тя с непроницаемо изражение.

— Имам билети за откриването на един нов бар.

Аз съм суперготината Ейми.

— Къде точно?

За какво е целият този разпит. Не е нейна работа.

— „Занзибар“ — промърморвам смутено аз.

— „Занзибар“ на Бийк стрийт?

— Ъхъ.

— После ще ми разкажеш как е.

— Окей.

— Трябва да излезем да пийнем някой ден — казва тя с въпросителна усмивка.

— Става — успявам да отвърна аз.

Хлои се навежда и ме целува по бузата.

— Ще държим връзка — казва тя, преди да излезе от магазина.

Тази среща така ме замайва, че плащам роклята като в мъгла и се мятам в едно такси.

Докато се прибера вкъщи, отново изпадам в тотална депресия. Покупките ми вече не ме радват. Ще ми се изобщо да не ги бях взимала. Зарязвам чантите в антрето, изритвам обувките си и се строполявам на леглото. Благодарение на Хлои сега вече имам цял куп нови въпроси, чакащи отговор:

Ще каже ли на Джак, че ме е видяла?

Какво точно ще му каже?

Ами ако не му каже?

Ами ако той изобщо не разбере колко суперготина съм станала?

Ами ако това е краят?

Ами ако вече никога не видя Джак?

Ами ако съм си изгорила всички мостове назад?

Това вече е прекалено. Явно съдбата ми е отредила живот, изпълнен с объркване и въпроси без отговор.

Не е честно.

Когато Ейч пристига, аз съм на прага на вцепенението.

— Чака ни купон, чака ни купон… — тананика тя, влитайки с танцова стъпка в апартамента, размахала бутилка водка. — Чака ни ку… Какво ти става?

— Видях Хлои.

— Какво каза тя? — изръмжава Ейч.

— Нищо.

— Нищо ли?

— Не я оставих.

Ейч се нацупва и слага ръце на хълбоците. Мога да позная, че в момента размишлява дали да продължи да ме разпитва за подробностите. Не ми пука.

— Покажи ми какво си купила — казва тя рязко.

— Какво?

— Покажи ми какво си купила. Искам да видя.

Кимвам към торбите в антрето.

— Пълни боклуци. Изхарчих цяло състояние.

Тя облизва устни и отива да ги донесе. Изпразва съдържанието им на килима и подсвирква смаяно. Продължавам да я игнорирам. Ейч ровичка известно време из дрехите, след което вдига роклята и я премята през рамо. След което изчезва по посока на кухнята, само за да се върне минута по-късно с две големи чаши, пълни с водка. Бутва едната в ръката ми и заповядва:

— Пий!

Издувам неохотно бузи.

— Пий! — повтаря тя с предупредителна нотка в гласа и аз отпивам.

— До дъно!

Ейч ме наблюдава неотклонно, докато пресушавам чашата. Усещам как алкохолът сгрява вледененото ми тяло.

— Сега ме слушай внимателно. Събота вечер е и ми писна от твоите глупости. Разбра ли? Писна ми!

След което ми бутва роклята в ръцете.

— Имаш петнайсет минути.

„Занзибар“ е претъпкан до пръсване. При вида на тълпите ме обзема желание да се обърна и да си плюя на петите, но Ейч ме хваща здраво за ръката и ме завлича вътре.

Около час по-късно, когато излизам от тоалетната, заставам до една колона и започвам да се оглеждам за Ейч. Дансингът е претъпкан и ме обзема паника, че съм я загубила. Усещам се изложена на показ. Не мога да говоря с никой.

— Ейми, насам! — размахва към мен ръце Ейч и аз й махвам облекчено в ответ.

— Намерих двама страхотни пича — обявява тя с блеснали от възторг очи.

— Ейч! — протестирам аз.

— Хайде де! Единият ме заговори на бара и е наистина готин! А и има някакъв смотан приятел с него.

— Много ти благодаря.

— Горе са и в момента ни купуват питиета — грабва ме за ръката тя, но аз се отскубвам.

— Ако се опитваш да ме пробутваш на някакъв смотаняк, ще те убия.

— Бих ли направила такова нещо? Та аз дори още не съм видяла приятеля. Искам да те запозная с другия. Наистина е готин.

— Не!

— Просто ела да кажеш „Здрасти“ — заради мен. Хайде, какво толкова? Ако не ги харесаш, ще се върнем тук.

Прехапвам устни, докато Ейч ме завлича през дансинга и по стълбите. На последното стъпало токчето ми се закача за нещо и аз се навеждам да го освободя. Ейч цепи напред и маха ентусиазирано на някого.

— Ей там са — казва тя и аз тръгвам след нея към закътаните сепарета.

— Тук! — обявява Ейч, когато най-накрая я настигам. — Това е Мат. А това е Ейми?!?

Не мога да си поема дъх.

Не мога да си поема дъх, защото това не е кой да е Мат, а Мат на Джак.

Но по-странен от това, че се срещаме тук, е фактът, че той изобщо не изглежда изненадан.

Хлои.

Няма кой друг да е. Само тя може да му е казала.

Какво се опитва да направи това момиче? Да ме унижи? Да си върне за днес?

Как може да е толкова проклета?

Ейч изобщо не загрява какво става. Настанява се срещу Мат и потупва подканително възглавничката до нея. Аз не реагирам, затова тя ме ръгва, след което ме издърпва в седнало положение. Настанявам се с гръм и трясък.

Всичко замръзва.

Времето спира.

Защото където е Мат, там обикновено е и Джак.

И в този миг го съзирам. Задава се откъм бара, понесъл четири халби бира. Концентрирал се е в задачата си и не отклонява поглед и на милиметър в страни.

— Ето го и Роситър — казва Мат, потривайки ръце.

Всичко в мен крещи: „Бягай!“, но не мога дори да помръдна.

Твърде късно е.

Джак се добира до масата и оставя халбите. Чак тогава вдига очи и ме забелязва. Обръща се рязко към Мат и го поглежда свирепо.

— Какво става тук? — пита той.

По внезапно побледнялото му като тебешир лице мога да позная, че ако има някакъв заговор между Хлои и Мат, Ейч не е единственият участник, който тъне в неведение. Но Мат е самата невинност.

— Нищо, друже. Това са момичетата, за които ти казах.

— Здрасти, Роситър! — изчуруликва прелъстително Ейч. — Аз съм Хелън.

Джак се взира в протегнатата й ръка, преди накрая да я поеме.

— Много ми е приятно — промърморва той.

— А това е Ейми — продължава Мат. Изчаква за някаква реакция от страна на Джак, но такава не следва.

— Няма ли да й стиснеш ръката, друже? Къде ти е доброто възпитание?

Джак сяда и за първи път ме поглежда в очите. Право в очите.

— Здравей, Ейми — казва той, но ръката му не помръдва.

Ейч вдига халбата си към него:

— Наздраве. Ти сигурно си онзи с разбитото сърце.

След което ме ръгва в ребрата:

— Макар че повече ми прилича на разбивач на сърца, а?

— Не, не, първото е вярно — отвръща Джак.

— Ейми тук е специалист по разбити сърца. Нали, миличка? — не спира да плямпа тя, без да забелязва вкамененото изражение на Джак. — Двамата сигурно имате много общо помежду си.

Мат се задавя с бирата, трясва шумно халбата на масата и изпада в пристъп на кашлица. Джак го плясва по гърба, толкова силно, че очите му изхвръкват като понички.

Чудно. Значи Мат иска да си играем игрички? Давай тогава.

— Какъв ти е случаят? — питам аз, забивайки очи като бормашини в лицето на Джак.

— Зарязаха ме — отвръща той.

— Срамота, а? — добавя Мат. — А беше толкова готина.

— Невероятна. Вече няма да срещна друга като нея.

— Пфуй, и ти си същият като Ейми — дудне Ейч. — В морето е пълно с риба, да знаеш.

— Като нея втора няма — отвръща Джак, без да сваля очи от моите. Горящият му поглед ме кара да извърна лице.

— Защо те заряза? — питам аз.

— О, любимото ми парче. Хайде да танцуваме — прекъсва ни Мат и грабва ръката на Ейч.

— Не, не може да го оставим сега. Тъкмо взе да става интересно — поклаща глава тя.

— Глупости. Доколкото го познавам, ще си излива мъката цяла нощ. Хайде, остави го на приятелката си.

Ейч се изправя да последва Мат на дансинга, но преди това прошепва в ухото ми:

— Ще се оправиш, нали? Ако се окаже някоя откачалка, ела долу и ще ги зарежем.

След което двамата оставаме сами.

— Е? — пита Джак.

— Мисля, че ми дължиш отговор?

— Защо ме е зарязала ли?

— Като за начало.

Джак си поема дълбоко дъх.

— Защото направих нещо много тъпо. Огромна грешка.

— Просто грешка?

— Не, много по-лошо. Разочаровах я. Опитах се да й обясня, но тя просто не пожела да ме изслуша.

— Нима я обвиняваш за това?

— Разбира се, че не. Истинско чудо щеше да е, ако беше се задържала с мен след онова, което й казах.

— И какво направи ти?

— Звънях и звънях, и звънях. След това отидох пред дома й и я чаках цял ден, но тя не ми отвори. Затова й написах писмо, за да обясня какво точно се е случило. Но тя не отговори.

Усещам как очите ми се напълват със сълзи.

— Може би не го е прочела — прошепвам аз. — Може би се е чувствала толкова наранена и ядосана, че е позволила на приятелката си да изгори писмото, без дори да го прочете.

Джак ме поглежда ужасен и бавно поглажда брадичката си.

— Значи няма да знае как се чувствам и какво всъщност се е случило.

— Е, какво се случи? Всъщност?

Джак ме поглежда право в очите:

— Заспах до друго момиче. Не трябваше да го правя, но бях пиян и ядосан. А когато се събудих, другото момиче ми правеше свирка. Паникьосах се. Изхвърлих я от леглото и от къщата.

— И очакваш приятелката ти да повярва на това?

— Да. Защото е истината.

Той спира и аз осъзнавам, че отново се гледаме в очите.

— Но най-лошото е, че не й я казах веднага. И това почти ме уби, защото разбрах нещо много важно.

— Какво?

Пръстите на Джак докосват моите.

— Че бях влюбен в нея. И че още съм. Изцяло. Че повече от всичко на света искам да бъда с нея. Но не можех да й кажа всичко това, докато не й признаех истината, дори по този начин да я загубех завинаги.

Връщам се към всичко онова, което ми мина през главата през последната една седмица. Замислям се за всички съвети, които получих и как въпреки тях се чувствах объркана. Сега осъзнавам, че причината е, че не съм слушала сърцето си. Опитах се да спра да вярвам в Джак, а това се оказа невъзможно. Не беше възможно, защото го обичам. И сега, когато ми каза истината, всичко си идва на мястото. Сърцето ми е било право през цялото време.

Но преди да успея да отвърна, Мат и Ейч се връщат.

— Добре ли си? — пита тя.

— Повече от добре — казвам аз и плъзгам ръката си в дланта на Джак. — Току-що ме поканиха на танц.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.